Livia juncorum Latr. och dess gall- 

 bildning. 



Den första cecidiebilden i svensk litteratur. 



Af 



Otto Gertz. 



^^P^^fSS^k ecidiet af Livia juncorum Latr. hör till vårt 

 vX y ^m^ Vi lands mera i ögonen fallande zoogena defor- 

 j^^& ^'^ ^^S mationei Det uppträder .1 Junci septati och 

 ±^^^£^^ÉjååÉ*^rii/ninif()Iti, hufvudsakligen a arten Juncus 



^^ ^B^E^^k ar * ull ^ a * lls ^ M som s Y nes utgöra dess normala 

 i^^^^s!' § värdväxt, men har i Sverige och angränsande 

 delar af Skandinavien därjämte iakttagits å J.fuscoater Schreb., 

 J. silvaticus (L.) Reichard, J. atricapillus Drej., J. ustulatus 

 Hoppe, J. Gerardi Lois., J. biifonius L. och J. supimis Moench.; 

 de tvenne senast anförda arterna förete emellertid endast undan- 

 tagsvis denna deformation. Cecidiets mest utmärkande drag 

 bestå i abnorm skott- och bladbildning (kladomani och fyllo- 

 mani), hvarigenom uppkomma kvastformiga bladgyttringar, 

 hvilka än befinna sig å växtens vegetativa skott, än åter äro 

 bundna vid dess inflorescensregion. I senare fallet erinrar 

 cecidiet om de s. k. axgroende vipporna hos vissa gräs, exem- 

 pelvis hos Poa alpina L. 



Cecidiet har också redan tidigt ådragit sig uppmärksam- 

 heten. Den första, mera bestämda uppgift, som därom träffas 

 i litteraturen, förekommer hos den berömde botanisten Caspar 

 Bauhin, klassikern bland patres botanici. Denne såg dock 



Fauna och Flora 1915. Haft. 4. 10 



