I.IYIA JUNCORUM I VTR. OCH DESS GALLBILDNING 1 55 



natus Michx. var. legitimus Engelm. (den senare växtens namn, 

 J. paradoxus E. Meyer, hänvisar just på denna missbildning) 

 och J. Elliotii Chapm. I ett senare arbete (II, 79) nämner 

 Buchenau ytterligare 5 Juncus-arter, å hvilka cecidiet ifråga 

 iakttagits. Dessa äro Juncus anceps Lah. var. atricapillus 

 Fr. B., J. prismatocarpus R. Br. var. Leschenaultii Fr. B., J 

 niponensis Fr B., J. acutiflorus Ehrh. och J. marginatus Rostk. 

 De deformerade skotten, å hvilka man finner ljust gulbruna 

 eller köttfärgade larver af Livia juncorum med sin plattryckta 

 kropp och korta antenner, utgöra icke blott omvandlade blom- 

 ställningar, utan uppträda mycket ofta äfven å vegetativa sido- 

 skott, ja, till och med å hufvudskottet tätt cfvan marken. 



Enligt Buchenau äro för gallbildningen följande morfolo- 

 giska egendomligheter karakteristiska. Stamleden förkortas 

 och blifva vanligen alldeles outvecklade, så att bladen skenbart 

 komma att utgå från en och samma punkt och på detta sätt 

 gifva intryck af täta, sammanträngda, nästan kvastlika gytt- 

 ringar. Därjämte kompliceras skottbyggnaden därigenom, att 

 riklig skottbildning inträder från axlarna af nästan samtliga 

 blad, hvilka äro insererade efter en divergens mellan 1 / '° och l /3, 

 fast icke fullt regelmässigt, så att skottens ställningsförhållande 

 underkastas mångfaldiga vridningar och förskjutningar. Bladets 

 sliddel blir i ifrågavarande skott mäktigt utvecklad och antager 

 lifligt purpurröd färg, 1 medan skifvan starkt reduceras och 

 endast representeras af en kort, ofta bågböjd spets med bibe- 

 hållen grön färg. De nybildade skotten blifva till ett antal af 

 4 — 6 eller därutöfver samlade till en flera centimeter lång, 

 bred kvast. 



Detta hvad angår deformationen, när den träffar vegetativa 

 skottsystem. En liknande skottbildning äger emellertid rum i 



1 Så länge skotten ännu äro inneslutna inom bladaxlarna och icke direkt 

 utsatta för ljuset, hafva de grön färg. Först i ett senare stadium inträder röd- 

 färgning. I Buchenau's arbete, som skrefs 1870, då växtpigmenternas biokemi 

 ännu var föga undersökt, hyllas den vid den tiden på vissa håll gängse uppfatt- 

 ningen, att den röda färgen uppstår ur den gröna genom omvandling af kloro- 

 fyll. Rödfärgningen framkallas emellertid, som jag på annat ställe (Gertz, I, 45) 

 visat, af anthocyan, ett af klorofyll oberoende, i cellsaften löst rödt färgämne, 

 som i detta fall ymnigt uppträder i grundväfnadens celler. 



