Litteratur. 



H. Nilsson-Ehle, Den moderna ärftlighetsläran. (A. -B. Nord. 

 Bokhandeln i distribution). 



Inom biologien i allmänhet, men särskildt på botanikens fält, 

 emedan försöken där lättare kunna utföras och öfverskådas, ha un- 

 der de senare åren ett intensivt och i många afseenden framgångs- 

 rikt arbete utförts för utrönandet af ärftlighetslagarna och deras 

 verkningar. I Sverige har man också ägnat denna intressanta forsk- 

 ningsgren sin uppmärksamhet, särskildt vid Svalöf, och den ofvan- 

 nämnde förf:s namn är väl kändt och namnes med aktning långt 

 utom vårt lands gränser, då det är fråga om undersökningar på 

 mendelismens område. Det är därför otvifvelaktigt mycket värde- 

 fullt att från så kompetent håll få en i allmänfattlig form gjord 

 framställning i detta ämne. Att lämna något verkligt referat af det 

 föreliggande arbetet låter sig af utrymmesskäl ej göra, utan måste 

 hänvisas till direkt studium af detsamma för den, som hyser in- 

 tresse för denna onekligen ytterst viktiga gren af biologisk forsk- 

 ning. Ett särdeles godt intryck röner läsaren däraf, att förf. ej 

 nöjer sig med att, såsom ofta eljest plägar äga rum, blott framställa 

 mendelismens tydliga landvinningar inom de enklaste och lättfatt- 

 ligaste fallens krets, utan äfven genomgår en del mera komplicerade 

 fall och söker förklara, h varför de erhållna resultaten då ej längre 

 hålla sig efter det vanliga schemat. Dessa förklaringar äro alltid 

 intressanta och ofta tillfredsställande. Förf. anser, att nedärfningen 

 af egenskaper i regel skall följa Mendels lag »åtminstone vid kors- 

 ningar mellan olika ärftliga typer, tillhörande samma växtart. . .» 

 Men med vetenskaplig ärlighet erkänner han också dess begräns- 

 ning. Och försiktighet är af nöden. Det är ej så särdeles många 

 år sedan De Vries' mutationsteori med mycket buller och bång, 

 säkerligen med mera dylikt än upphofsmannen önskade, gick sin 

 rundtur och särskildt i botanistkretsar accepterades med på vissa 

 häll nästan fanatiskt trosnit. Det må dock erkännas, att man då 

 hade vida färre och mindre klara fakta att bygga pä än med af- 

 seende på Mendels ärftlighetslära nu. Men så får nu också muta- 

 tionsteorien nöja sig med en relativt anspråkslös ställning. 



Med afseende på mendelismen och dess ställning till »det stora 

 utvecklingsproblemet» yttrar sig förf. försiktigt. Han säger, att se- 

 dan man genom den mendelska forskningen trängt djupare in i 

 formernas natur, man eventuellt skall kunna närma sig till en bättre 



