LITTERATUR 1 87 



förståelse af nämnda stora problem, livars »innersta kärna i själfva 

 verket är en större gåta än någonsin». Någon »världsförklaring» 

 utlofvas sålunda ej, och detta är nog det klokaste. Nyligen har ju 

 t. ex. prof. W. Bateson, en af de mest kända forskarne på mende- 

 lismens område, vid afslutningen af ett sammanfattande föredrag om 

 ärftligheten (»Heredity») speciellt med hänsyn till de upptäckter, 

 som gjorts »by Mendelian or analytical methods of study», yttrat: 

 »The outcome, as you will have seen, is negative, destroying much 

 that till lately passed for gospel. Destruction may be useful, but it 

 is a low kind of work». - — Emellertid är det ju möjligt, att 



mendelismen i fortsättningen, då den idkas på det vetenskapliga och 

 samvetsgranna sätt, som prof. Nilsson-Eiilf. representerar, kan blifva 

 uppbyggande äfven i högre mening. Ett faktum är, att den redan 

 i mycket riktat värt vetande, och redan detta är ju af stort värde. 



E. L. 



Thorsten Renvall, Finsk Exkursions faun a. Lilius & Hertzbergs 

 förlag. Helsingfors 191 5. '361 sid.) 



Föreliggande arbete är alsedt att tjäna för examinering af Fin- 

 lands ryggradsdjur. Men förf. hyser den förhoppningen, att detta 

 skall kunna ske ej blott på det vanliga sättet, utan särskildt hvad 

 fåglarna angår, med tillhjälp af ett »topografiskt-biologiskt system». 

 Han indelar fåglarna i fem »topografisk-biologiska grupper», näm- 

 ligen 1) skogsmarkernas, 2) fältens och odlingarnas, 3) sumpmar- 

 kernas och strändernas, 4) vattnens och 5) lufthafvets fåglar. Efter 

 färg och teckning indelar han fåglarna i 1) hvitfågiar, 2) svartfåg- 

 lar, 3) brokfåglar .(sådana som äro både svarta och hvita), 4) tec- 

 kenfåglar (med i ögonenfallande hvita tecken på vingar, stjärt o. s. v.), 

 5) färgfåglar (gula, gröna, röda o. s. v.) och »6:te gruppens fåglar», 

 som ej kunna hänföras till någon af de öfriga kategorierna. Med 

 kombination af dessa olika synpunkter menar förf, att man skall 

 kunna »säkert och rätt examinera» de fåglar, som påträffas. Man 

 skulle alltså exempelvis få skogsmarkernas svartfåglar, brokfåglar, 

 teckenfåglar, färgfåglar och »6:te gruppens» fåglar. Emellertid, äf- 

 ven om detta vid första påseendet kan tyckas enkelt och äfven i 

 mänga fall kan tillämpas, dock egentligen af den, som är van att 

 iakttaga i naturen, så stöter man snart nog på stora svårigheter, 

 hvilka naturligen för nybörjaren, som mest har behof af hjälp, äro 

 svåröfvervinneliga nog. Dessa framträda bjärt t. o. m. i förf:s egen 

 klassificering. T. ex. rödstjärten föres till »skogsmarkernas tecken- 

 fåglar», emedan den (ef) har hvitt på pannan; men rödhaken och 

 gråsiskan till färgfåglar», hos hvilka »den röda färgen är domine- 

 rande», och blåhaken till dem med den »blå färgen dominerande». Det 

 kan man väl knappt påstå, när man håller dem i handen, och olant- 

 ligt mycket mindre, då man ser dem röra sig i busksnår resp. träd- 

 toppar. Inte väntar man väl heller, att rapphönan skall räknas till 

 färgfåglar»l Äfven den topografiska indelningen förefaller mången 

 -ang rätt egendomlig. Så t. ex. finner man riporna upptagna bland 

 »Mimpmarkernas och strändernas (h vit-) fåglar». Detta beror på den 

 klara och tydliga saken, att det ej låter sig göra att lägga en scha- 



