NÅGRA SMÄRRE IAKTTAGELSER FRÅN TÅKERN 203 



oftare vid sjöstranden. Grönbenan (T. glareola) var talrikast. 

 De oroliga gluttsnäpporna förekommo likväl också i ganska 

 stor mängd, stundom enstaka, men ofta äfven i sällskap med 

 andra arter såsom brushanar och kärrsnäppor. Deras hvita 

 ryggar ocli gump lysa så prydligt, då de med ett ty ty ty» 

 taga till vingarna. Blott en svartsnäppa (T. fiiscus) hade jag 

 tillfälle att se under de korta stunder jag uppehöll mig vid 

 denna strand, men rödbenor kommo och slogo till ett par 

 gånger. Brushanar kommo både i små flockar och enstaka. 

 Af mindre strandpiparen (Aegialitis dubia) sågos några ung- 

 fåglar, och en ännu svartmagad kustpipare (Squatarola squa- 

 tarola) gjorde äfven en stund halt på denna lockande plats. 

 Detta är af ett visst intresse, då ju de gamla fåglarna af denna 

 art mestadels hålla sig längs kusterna under flyttningen. Om 

 härtill lägges, att äfven en drillsnäppa sågs flyga längs vatt- 

 net, så var det ju en afsevärd procent af våra vadarearter, 

 som visade sig vid de båda korta besöken vid >Kråkbröstet». 

 Sannolikt fanns nog ytterligare någon Tringa-art, men då detta 

 ej med visshet konstaterades, må det förbigås. Att äfven faror 

 lura på småvadarna under deras Tåkernbesök visades af en 

 energisk jakt, som en lärkfalk anställde på en liten Tringa. 

 Hon tog emellertid höjden, och hans försök misslyckades gång 

 på gång. Till slut hann först snäppan en sådan höjd, att hon 

 försvann ur min åsyn, och snart därefter falken. Jag fick så- 

 lunda ej tillfälle att se dramats upplösning. Af öfriga roffåglar 

 syntes ganska många sparfhökar. Den bruna kärrhöken jagade 

 i säfruggarna, en fiskgjuse flög med tunga vingslag spanande 

 efter gäddor och på en gärdsgårdsstör vid stranden satt en vi åk. 

 Skrattmåsar och tärnor voro synnerligen talrika, ehuru 

 man nästan skulle vänta, att de senare redan skulle ha dragit 

 i väg till sydligare luftstreck. Äfven fiskmåsar voro vanliga, och 

 en oerhörd mängd af svalor, däribland backsvalor kanske mest 

 talrika, flögo öfver vattnet. I synnerhet en dag, då det var 

 blåsigt och ruggigt väder, höllo de sig tätt öfver vattenytan, 

 så att man af dem alldeles förbryllades, då man var på spaning 

 efter dykande fåglars uppstickande hufvuden. 



