Om sidensvansens vandringar och 

 folktron. 



Af 

 Einar Klefbeck. 



»Fauna o. Flora» ha flera gånger förekommit 

 |'kfl meddelanden angående sidensvansens (Ampe- 

 ytfAlis garridus) förekomst i olika delar af Sve- 

 rige samt om dess vandringar vintertid. Dessa 

 utsträckas tämligen regelbundet öfver Öster- 

 ItSOibiltj sjön till Nordtyskland, men endast sällan hän- 

 der det, att sidensvansarna komma så långt söderut som till 

 Alperna. Efter Sundevall anför t. ex. J. Maule i »Fauna och 

 Flora» 1914 deras förekomst i Baden, Belgien, Frankrike, Eng- 

 land, Italien och t. o. m. Algeriet. Om några sådana vandrin- 

 gar berättar Angelo Chidini i »Bolletino della Societå Ticinese 

 di Scienze naturali» och Kathariner i »Naturwissenschaftliche 

 Wochenschrift» (båda 1915). En del af de i dessa uppsatser 

 meddelade uppgifterna torde äfven ha sitt intresse för denna 

 tidskrifts läsare. 



Sidensvansens uppträdande betraktas (som prof. Lönnberg 

 efter Newton anger i F. o. F. 1914) i Sydtyskland och Schweiz 

 som ett dåligt tecken, hvilket äfven framgår af namnen »Kreuz-, 

 Sterbe-» och »Pestvogel». I Gesners »Historia animalum» (1555) 

 heter det om sidensvansarna: »cum apparent pestilens aeris 

 mutatio expectatur». Och i Rudolf Heussleins »Vogelbuch» (1600) : 

 »So sie aber an einem Ort gefunden, bedeuten sie eine giftige 

 Enderung der Lufft. Es komme auch auff ihre Zukunft ge- 

 wöhnlich ein Pestilenz». 



