SJÄLHUNDS- OCH HVALF ÅNGSTENS STÄLLNING ETC. 219 



Sålunda förloras till att börja med huden och en betydande 

 mängd af späck, som hänger fast vid den. 



Späckflaken släpas till vattenkanten för att bindas med 

 korta rep kallade »flottändar» [»raft-tails»]. De bogseras så till 

 det förankrade skeppet, hvarest h varje »flottände» fastgöres vid 

 en kabel, som sträcker sig från för till akter. Späcket får nu 

 ligga i blöt i fyrtioåtta timmar, till dess att praktiskt taget de 

 röda blodkropparna tvättats ur. Under denna blötningspro- 

 cess förloras en viss del af oljan, och än mera, flockar af 

 glupska »kapdufvor» {Daption) och andra allestädes närvarande 

 sjöfåglar äta af det flytande fettet under ett obeskrifligt oväsen 

 både dag och natt. Sedan späcket halats ombord, skares det 

 i smala strimlor, som kallas »horse pieces», och hackas efteråt. 

 Hackandet [mincing] skiljer sig från samma process vid kas- 

 kelotfångsten endast däri, att fettet skares mycket fint med 

 handknifvar. I detta stadium inträffar ånyo en förlust af olja, 

 i synnerhet om temperaturen råkar till att vara ett stycke öf- 

 ver fryspunkten. Slutligen blir det hackade späcket utkokadt 

 [tried out] i de vanliga däckskokpannorna [try-works] af gam- 

 maldags hvalfångartyp. Det blir så lite återstod eller skräp 

 vid urkokning af sjöelefantspäck, att själfångarne vid Heard 

 Island under förra århundradet beräknade »ett fat olja af ett 

 fat späck». 



Den metod, som användes af de norska hvalfångarne vid 

 Syd-Georgien, är mera ekonomisk, så tillvida som styckena af 

 sjöelefantspäck få sitta kvar vid huden och lastas i ångarens 

 lastrum, hvarefter hela laddningen - hud, späck, blod, smuts, 

 alltsammans — vräkes i de med ånga drifna kokapparaterna 

 vid hvalfångarstationen och reduceras till olja och grums. 



En undersökning rörande själ- och hvalfångst vid Syd- 

 Georgien, som igångsattes af britiska regeringen år 1913, slu- 

 tade beklagligtvis därmed, att den naturforskare, som fått detta 

 uppdrag, major Barrett-Hamilton, dog. För underrättelse rö- 

 rande sjöelefanternas nuvarande tillstånd har jag att tacka min 

 vän J. Inness Wilson Esq., som i egenskap af ämbetsman på 

 Syd-Georgien ända till nyligen bodde vid Cumberland Bay. Mr. 



