Djurkroppar i en jordvaxgrufva. 



Af 

 C. Wiman. 



lid studiet af utdöda djur brukar palaeontologeu 



få nöja sig med skelett, skal och andra hårda 



delar, som vanligen äro det enda, som återstår 



af forna tiders djurvärld, och man får vara 



y\ glad, om åtminstone dessa delar äro någor- 



■j-S ^~..J%t'ii\ lunda fullständiga. 



Stundom händer det dock, att djuren omkommit på ett 

 sådant sätt, att äfven mjuka delar bli bevarade, och det är 

 då oftast den massa, i hvilken kropparne blifvit inbäddade, 

 som utgjort en slags konserveringsvätska. Gyttja, bildad af 

 t. ex. fettrika alger, vattenblomning, synes i alla tider ha varit 

 särskildt ägnad att hermetiskt bevara hela djurkroppar. Exem- 

 pel härpå äro icke så sällsynta; så känner man redan från en 

 så aflägsen period som den permiska amfibielika djur med 

 bevarad tarmkanal. Det mest utsökta jag i den vägen har 

 mig bekant härstammar ur en f. d. gyttja i brunkolsformationen 

 vid Rott nära Bonn, där äfven så mjuka föremål som små 

 grodlarver samt Hydra- och Lucernaria- liknande nässeldjur 

 blifvit konserverade, icke endast i aftryck, utan med själfva 

 substansen omvandlad i ett fast kolväte. 



Att lägga på is är ett äfven af naturen begagnadt synner- 

 ligen effektivt konserveringssätt, hvarom de talrika i den sibi- 

 riska tundrans frusna jord med hull och hår bevarade kadav- 

 ren af mammut, ullhårig noshörning, myskoxe och flera andra 

 arter vittna. Dessa djur ha åtminstone i vissa fall vistats på 



