SVENSKA FORSKNINGSRESANDE UNDER ÄLDRE TIDER 265 



säkrast hade denne store och mästerlige naturforskare gjort, 

 att nöjas med naturens nyttiga betragtande, utan att vilja ut- 

 staka allmänna lagar för densamma.» Vetenskapsmännen voro 

 ej snällare mot hvarandra då än under andra tider både förr 

 och senare, och Buffon har i det fallet mycket på sitt sam- 

 vete, livad Linné och hans lärjungar beträffar. På en mindre 

 exkursion öfverraskas helt oförmodadt på ett sumpigt ställe 

 ett stort djur, som tycktes hafva »3 och en half fots höjd , 

 var askgrått till färgen och med ett tungt språng. »Det kom 

 mig att tro, att det ej kunnat vara annat än en ung Hippo- 

 potamiis, eller som här kallas Sjö-ko», hvilken förirrat sig 

 »från Zekoe Valley vid Bay Falso, h var est de ej sällan uppe- 

 hålla sig.» 



Till midten af november var Sparrman ifrigt sysselsatt 

 med de Capska Blomstren, och jag hvälfde ej sällan i mina 

 tankar, huru jag därmed de följande månader och år skulle 

 fortfara; men ödet hade beslutit annorlunda. Mig var beskärt 

 att i hast förbyta det Capska landet, Sommaren och dess fäg- 

 nande Blomster, mot en kall och med Isbärg beströdd ocean». 

 Till Kap hade kommit kapten J. Cook, stadd på sin andra resa 

 till Australien. Som naturforskare hade han med sig de båda 

 tyskarna J. R. och G. Forster, far och son, hvilka i Kap tyd- 

 ligen fått höra talas om Sparrman. De kommo till Alphen 

 och utvecklade där planerna för sin resa. Sparrman var idel 

 öra, och de tycktes honom öfverlyckliga, som fingo som »na- 

 turforskare besöka en så aflägsen och okänd del af vår Glob». 

 Hur förvånad blef han då ej, då de erbjödo honom att följa 

 med »mot fri resa och någon del af de Naturalier, som kommo 

 att samlas, hvaremot jag efter förmåga skulle biträda dem». 

 Anbudet kom så oväntadt, att han till en början blef svarslös. 

 Det blef nödvändigt att sofva på saken ; det var ju så mycket 

 som stod på spel. »Om morgonen i första dagningen förde 

 villrådigheten mig till fönstret af min kammare; jag fäste ögo- 

 nen länge på omliggande slätt, och ville liksom rådfråga dess 

 Blomster, om jag så hastigt borde skiljas vid dem. De hade 

 för en rund tid varit nästan mitt endaste nöje, Vänner och 



