26 FAUNA OCH FLORA 



i ungdomen till gul först vid framskriden ålder, såsom hos de 

 större falkarne och hafsörnarne. Som vi veta, lefver bivråken 

 mycket af insekter och dess larver, i synnerhet getingar och 

 humlor, hvilkas sistnämnda bon han utgräfver och förtär med 

 såväl larverna som honungen. Denna honung, förorenad med 

 en hel del goda saker, är det som nedsmörjer näbb och vax- 

 hud samt klibbar sig fast och tilltäpper näsborrarne. Detta 

 mer eller mindre tjocka lager af smutsig honung kan fågeln 

 ej genom bryning af näbbet eller krafsning med klorna full- 

 ständigt aflägsna, utan alltid stannar något kvar hvarje gång 

 han spisar humlebon, som torkar in, antagligen sönderdelas, 

 och alstras nog därvid något ämne, som inverkar på pigmen- 

 tet. I min fågelsamling hafva de 6 exemplaren af gamla bi- 

 vråkar, som jag såsom nyskjutna erhållit, haft vaxhuden brun- 

 svart och näsborrarne voro då och äro naturligtvis nu alldeles 

 täppta, hvilket sistnämnda förhållande ingen annan af samlin- 

 gens roffåglar visar, hvarför orsaken ej kan vara intorkning i 

 och för sig. De bland de ofvannämnda ornitologerna, som 

 funnit den gamla bivråkens vaxhud gul, hafva nog haft att göra 

 med exemplar, som antingen vistats i trakter med brist på 

 blommor och således humlor, såsom större barr- och bok- 

 skogar, eller ock sådana individer, som hållit sig till andra 

 födoämnen. Att begäret efter insekter ej alltid är nedärfdt, visar 

 Hennike, som berättar om en tam, som fullvuxen unge in- 

 fångad bivråk, hvilken ej det minsta brydde sig om insekter 

 utan visserligen ihjälbet men aldrig kunde förmås att äta getin- 

 gar, som räcktes honom, samt genom ruskningar på hufvudet 

 sökte blifva kvitt dylika, som kommo honom för nära. 



