SMÄRRE MEDDELANDEN 45 



förtjockade af något hårdt (hornartadt?) ämne, likasom angränsande 

 parti af skenbenet (med andra ord intertarsalledens båda delar), 

 medan kring själfva leden en mäktig ringformig slätsvarfvad valk 

 af hård lera utbildat sig. Enligt herr Järnefelts mening hade leran 

 måhända uppblandats med något sammandragande och förhård- 

 nande ämne, så välpolerade och fasta samt regelbundet formade 

 voro dessa lerbeklädda konstgjorda fötter. Dimensionerna å det 

 ena benets klumpfot vid lerranden uppmättes af mig och utgjorde 

 25 X 20 mm. Det föreföll herr Järnefelt högst osannolikt, att dessa 

 valkar skulle uppkommit enbart genom vandring på lerig mark, 

 som dessutom icke alls fanns i närheten, hvadan den lösningen låg 

 närmast, att föräldrarna, som högljudt kraxande hela tiden rörde 

 sig i närheten, utfört konstverket ifråga. Att dessa äfven, åtmin- 

 stone delvis, anskaffat föda åt fågeln, ansåg herr Järnefelt ligga 

 utom allt tvifvel. Kråkan, som icke det minsta var nedsölad af 

 smuts från marken, hade synbarligen fått sina ben amputerade af 

 någon samvetslös person i och för skottpenningars erhållande, ty 

 saxar användas icke i hela trakten. 



Rolf Palmgren. 



Utter som tager svan. 



Den 20 dec. 191 5 var jag vid Ekefors (vid Asnens utlopp) och 

 jagade. Då låg där en svan, som fått sin make tagen af en utter 

 natten till den 16 dec. Jag trodde först ej, att det var möjligt, 

 men blef snart öfvertygad om, att endast utter kunde vara bane- 

 mannen. Förloppet var följande: några dagar förut, omkring den 

 10 dec, kom ett par svanar, som höllo till i ån både ofvanför och 

 nedanför fallet. Det var rätt kallt, så att ej mycket af ån gick 

 öppet. Båda svanarne voro föga skygga och man kunde stå på 

 20 — 30 m. afstånd och se på dem. Om kvällarna och nätterna 

 lågo de under landsvägsbron och flaxade fram från hvalfven, om 

 någon kom åkande och körde öfver bron. Den 16 dec. sågs en- 

 dast en svan, och denna flög oroligt fram och tillbaka öfver bron 

 och låg blott korta stunder, ibland nedanför fallet, ibland ofvanför 

 bron. Då dess beteende var besynnerligt, gick folk ut för att se, 

 hvad det blifvit af maken. Då hittades på en sten ute i strömmen 

 vingarne, ena foten och en massa fjäder. Som det var snö, kunde 

 man tydligt se utterspår däromkring både på den stenen och andra 

 därintill. Omedelbart ofvanför denna plats ligger bron, och det 

 hvalf, som är närmast, är på öfre sidan förstängdt med spjälar för 

 att hindra fåren från att sommartid vid lågvatten komma igenom 

 hvalfvet till andra betesmarker. Nu hade säkerligen svanarne öf- 

 vernattat i detta brohvalf, och en utter öfverraskat dem där. Då 

 fåglarna ej kunde komma ut annat än förbi uttern, hade denne 

 gripit den ena och dödat den. Efter striden fanns mycket fjädrar 

 på botten mellan stenarne. Sedan hade uttern släpat den döda 

 svanen med strömmen 4 — 5 m. till den sten, där resterna funnos. 

 Jag hade aldrig trott, att utter skulle kunna taga en fullvuxen knöl- 

 svan, men här har detta tydligen gått för sig. I Småland anses all- 



