66 FAUNA OCH FLORA 



söndersarga rof, som dessa icke själfva kunnat gripa, framgår 

 af ett exempel, som här måhända icke är otjänligt att nämna. 

 År 1764 fick i Ny dala s:n en jägare, lockad af ett klagande 

 läte, syn på en varginna, som kom bärande en lefvande kalf 

 till ungarna, hvilken kalf hon gripit i den där brukliga hals- 

 klafven af trä. Försiktigt följer han efter, tills hon stannat 

 vid ingången till lyan, därifrån vid ett gifvet läte som signal 

 vargungarne störta ut för att sönderslita det nästan liflösa 

 djuret, hvilket väl också skett, om icke ett i rätta ögon- 

 blicket lossadt skott gjort slut på moderns lif och ungarnes af- 

 sikt. När man sedan forskade efter kalfvens ägare, fick man 

 reda på att han bodde i Fryeleds s:n, som ligger öfver en mil 

 därifrån; så lång sträcka hade alltså kalfven blifvit transpor- 

 terad på ofvannämnda sätt. 



Räfven. 



Smålands räfvar utmärka sig för oförvägenhet, i det de 

 våga anfalla fullvuxna får, att icke nämna lammen, hvilket 

 annorstädes i Sverige mycket sällan inträffar. 



Hur talrika de öfverallt kringspridda räfvarne äro, förstår 

 man däraf att under en och samma vinter en Barkerydsbo be- 

 friat sin hembygd från 72 stycken räfvar, som han antingen 

 skjutit eller tagit i sax. 



Lodjuret eller Loen, 



blodsugaren, den lystne fråssaren på ädlare inälfvor, som han 

 lössliter, och olycksbringande isynnerhet för får och getter, är 

 mindre vanlig i bergens klyftor. 



Uttern, 



fiskaren, är trägen gäst vid floderna, då isen smält, ytterst glupsk, 

 går tämligen långsamt, men om han drifves till språng, öfverträf- 

 far han i snabbhet den förföljande hunden; är rätt talrik och lö- 

 nar, isynnerhet om vintern, med sin pels jägarens ansträng- 

 ningar. Stundom intränger han i ryssjorna för att fånga fisk, 

 men om han af svårighet att hitta utgången kvarhålles längre 



