En replik. 



Man undviker ju, som regel, att bemöta kritik af ens egna 

 litterära alster. Men understundom kan en kritik lämna en sådan 

 tolkning af själfva innebörden och befogenheten af en författares 

 framställning, att denne må ha rätt att värja sig. Så är fallet med 

 den anmälan af min skrift, »Om fågelskyddet i Sverige», som finnes 

 införd i häftet 6, årg. 19 15, af Tauna och Flora. 



Det bör märkas, att det här är fråga om en agitationsskrift, 

 hvars oantastliga afsikt är att för allmänheten i klar belysning 

 ställa fram rådande missförhållanden och att utan fjäskande peka 

 rakt på de punkter, hvilka måste angripas, om en förändring till 

 det bättre skall kunna vinnas. Om anmälaren konstaterar »skärpa 

 i tonen», så har han endast riktigt aflyssnat den indignation, som 

 varit den drifvande kraften. Men när han talar om »generellt ut- 

 slungade förebråelser» med »i många fall felaktig adress» och be- 

 styrker sina protester med exempel, hvilka, samt och synnerligen, 

 stått anförda i den kritiserade skriften själf, då synes mig anmälaren 

 i alltför hastigt mod hafva gått till verket som afbasare. Jag vill 

 bedja den ärade läsaren jämföra hvad anmälaren anför till jägarnes 

 fromma med hvad jag anfört på sid. 34 och 35 i min broschyr. 

 Alldeles samma erkännanden som anmälaren håller fram som vapen 

 mot mig! Jag hade till och med gjort ännu flera erkännanden an 

 min kritiker. Så hade jag, å sid. 6 och 7, omnämnt den samman- 

 slutning af jägare, som fattat den lika enastående som vackra före- 

 satsen att icke lossa skott på glada, örn eller falk. 



Och jag har inte heller »generellt» kastat mig öfver de jagande 

 »godsägarne». A sid. 35 i min skrift har jag tvärtom rätt noga 

 definierat den klass ibland dem, hvilken jag, på säkra erfarenhets- 

 grunder, anser som den svåraste fienden till deras sträfvanden, 

 hvilka önska äfven vår roffågelfaunas fortlefvande. När jag i min 

 skrift talar om »jägarintresset», så menar jag med all tydlighet just 

 denna specifika, för den öfriga fågelfaunan mer och mindre likgil- 

 tiga jaktvårdarepassion, som alltför ofta har sina representanter just 

 bland de egendomsägande jägarne. 



Jägare kunna vi ju — mer eller mindre — vara litet hvar, 

 äfven vi som blifvit »naturskyddare», och det faller mig, lika litet 

 som någon annan af dessa, in att inlägga något klanderligt i ordet 

 »jägare» som sådant. Men så enkelt som anmälaren, hvilken synes 

 vilja uppdela jägarfolket i »jägarne», d. v. s. de naturskyddsvänliga 



