EN REPLIK 93 



jägarne, och »okynnesjägarne», klarar man förvisso icke det före- 

 liggande spörsmålet, såvida man icke vill vara ännu oartigare än 

 jag i min skrift måst vara. Jag kunde namngifva mer än en af de 

 herrar magnater och jaktvårdare, ä hvilkas marker just örnarne, 

 som anmälaren talar så vackert om, få aflifvas, med sax och bössa, 

 närhelst ett tillfälle gifves. Jag tror icke, att anmälaren skulle kalla 

 dessa för »okynnesjägare». Men det betydelsefulla år, att det icke 

 är okynnesjägaren, som är den farligaste af de två grupperna, ty 

 det är den andre, som har inflytande på lagstiftningen. Anmälaren 

 synes vilja fritaga denna grupp från skuld på nämnda område. 

 Särskildt skulle detta vara förhållandet i fråga om »örn och falk». 

 Det var ingen jägare, säger anmälaren, som införde dessa fåglar 

 bland »skadliga djur». Kan verkligen anmälaren garantera oss, att 

 jägarintresset icke också den gången stod bakom? Och riksdags- 

 handlingarne ge upplysningar om att de, som i riksdagen med fram- 

 gång bekämpat de naturskyddsvänliga sträfvandena till förmån för 

 örn och falk, i hvarje fall gått jägarnes ärenden. 



Anmälaren söker till sist hjälpa upp skyddet åt de tre ugglorna, 

 det enda som vi här i landet ägna våra roffåglar. Jag skall villigt 

 taga åt mig förbiseendet ifråga om årtalet, som ju dock är rätt 

 oväsentligt. Men då anmälaren låter förstå att skyddet skulle för 

 dessa ugglearter vara tillräckligt med hänsyn till fridlysningstidens 

 längd, så måste jag fästa uppmärksamheten på att dessa ugglearter 

 så ofullständigt lämna oss som »flyttfåglar» efter den 15 september, 

 att horn- och tornugglan helt säkert stannar kvar inom landet hela 

 året, och att af jordugglorna de flesta skjutas på sträcket genom 

 Sydsverige först under oktober och november, och att äfven de 

 understundom öfvervintra inom landet. 



Jag menar alltså, att kritiken af min lilla skrift kunde och borde 

 hafva varit mera förstående. Den mest brännande frågan på om- 

 rådet för vårt svenska fågelskydd är för ögonblicket den om rof- 

 fåglarne. Vilja vi åstadkomma något, och det har just varit menin- 

 gen med min skrift, så måste vi se de fientliga makterna, utan för 

 mycket cirklande, i ögat. Det hade sålunda varit önskligt, att min 

 kritiker, som ju intager en framstående plats som naturskyddsvän, 

 hade kraftigare understödt mitt sträfvande, i stället för att söka 

 lätta ställningen för dem hvilka det varit nödvändigt att angripa. 



Malmö 7 febr. 1916. 



Paul Rosenius. 



Redaktionen har naturligtvis ej ansett sig böra vägra plats för 

 denna s. k. replik, ehuru den för hvarje lugn betraktare måste före- 

 falla tämligen obefogad. Den lilla kritik, som i F. o. F. ägnades 

 D:r Rosenius' ifrågavarande skrift, kan ej sägas ha varit annat än 

 hofsam. D:r Rosenius framhåller i »repliken», att han författat en 

 agitationsskrift och det må nu vara händt, men det synes anmälaren, 



