Il6 FAUNA OCH FLORA 



Uschuaia. I vårt land är den icke egentligen allmän men dock 

 känd från flera lokaler, från Bohusläns och Gottlands kuster 

 till Åreskutans topp. 



Växlande som de olika trakternas natur i artens vidsträckta 

 hemland äro också förekomstplatsernas beskaffenhet. Bland 

 mossa och myllmark, under barken på multnande trädstubbar, 

 under stenar och träbitar, i gödsel- och affallshögar, bland 

 kålblad och rofvor, under blomkrukor i boningsrum och växt- 

 hus är den iakttagen. Hälst förekommer den vid diken och 

 på ständerna af floder och insjöar och allra hälst kanske 

 i hafskusternas tångbäddar. På sistnämnda ställen uppehålla 

 sig ofta oerhörda massor, och här i den fuktmättade luften 

 våga de sig stundom ut ur sina dolda skrymslen och sprida 

 sig hoppande ut öfver den hvita strandsanden. En engelsk 

 författare såg en gång sådana massor utbreda sig öfver en 

 strandlängd af åtskilliga hundratal meter och anslår mängden 

 till vid pass 20- å 30,000 individ pr kvadratmeter, d. v. s. 

 inalles millioner. 



Denna artens förkärlek för fuktiga lokaler har drifvit den 

 till ett sannskyldigt amfibiskt lefnadssätt. Den situation, hvari 

 den träffats på den lilla Vätterön, är nämligen ingalunda ena- 

 stående. Under vindstilla dagar vandra ofta kollembolsskarorna 

 från strandbräddens skyddande gömslen ut på den blanka 

 vattenytan till och med i lugna hafsvikar. Deras hårdräkt gör 

 att de utan att vätas kunna hoppa kring på vattnet; blir ytan 

 upprörd af vind eller regn, söka de sig tillbaka till den lugnare 

 stranden. 



Vanligen hålla de sig, såsom på bilden synes, tillsammans 

 i täta massor; stryker plötsligt en vindkåre öfver vattnet, 

 lossna en del af de yttersta och blåsa undan ett stycke, men 

 snart ha de åter samlats till större eller mindre fläckar. Man 

 tycker kanske, att när de icke vätas, de skulle som de stoft- 

 lätta korn de äro bli lekbollar för hvarje minsta vindstöt. Så 

 alldeles hjälplösa äro de dock icke i detta fall, ty på buksidan 

 af första bakkroppsleden kunna de ur en kort s. k. ventraltub 



