Il8 FAUNA OCH FLORA 



sätt kollembolflödet dämts upp så högt, att iakttagaren kunde 

 sticka ned hela handen och ett stycke af armen genom den 

 hopade insektmassan utan att nå vattenytan. 



Arten öfvervintrar såsom fullvuxen och är under vintern 

 bl. a. träffad i barkspringor. Äfven under den kalla årstiden 

 händer det emellertid, att vandringsoron beröfvar den vinter 

 hvilan. Så berättar en fransk forskare, att han en gång en 

 blidvädersdag i februari iakttagit en art, som förmodats vara 

 densamma som vår, i myriader, hvilka från springor i sten- 

 foten spridt sig öfver hans hvita husvägg och som ett svart 

 öfverdrag täckte ytan på vattenkärlen på hans gård. När 

 kölden blef starkare, fröso de sistnämnda in i isen, men när 

 denna efter en tid åter töade upp, voro kollembolerna lika 

 pigga och krya som förut. 



Kollembolernas okänslighet för ytterligt skiftande tempera- 

 turer är ofta rent förvånansvärd. Denna samma art, som trifves 

 i de jäsande gödselhögarnas värme och orangeriernas tropiska 

 luft, känner sig egendomligt nog lika hemma på glacierer vid 

 Magellans sund och på Spetsbergens jöklar. På sistnämnda 

 plats sågs den af prof. Kjellman under svenska polarexpedi- 

 tionen 1872—73 »i så tätt slutna skaror, att de på en yta af 

 omkring en kvadratfot helt och hållet undanskymde snöns 

 hvita färg». Och här på den snöhöljda isen lade honorna sina 

 ägg och hjordarna gingo i bet på de röda fälten af Sphcerella 

 nivalis, lika hemmastadda som i det solvarma klippbäckenet på 

 skäret i Vättern. 



