124 FAUNA OCH FLORA 



vid största glädje stiger till allt högre toner. Som hälsning 

 tjänar ett kortare o (å). Gråtande sker med djupa u-ljud. Till 

 varning tjänar ett kort äh. Vid fruktan utstötas höga i-ljud. 

 De uppgifter rörande ett apspråk, som framkommit från Gar- 

 ner och andra, måste alltså upptagas med största misstro. 

 Däremot är det otvifvelaktigt, att aporna ha ett utomordent- 

 ligt lifligt minspel med skratt och gråt, ångest och ilska och alla 

 skiftningar af åtrå, missräkning, afund o. s. v. Äfven armrö- 

 relser, som hos människorna nedsjunkit till blotta bisaker vid 

 sidan af talet, nå en hög utveckling hos sjimpanserna. 



Om de vilja ha något, sträcka de fram en öppen hand. 

 Peka göra de utan att sträcka ut fingrarne. Ett egendomligt 

 framhållande af armen i böjd ställning och pronerad (nedåt- 

 vänd) hand betyder bön om medlidande och förlåtelse. Vinka 

 göra de med handen i gripställning. Ett framhållande af 

 yttersta fingerspetsarne betyder en med ängslan parad smek- 

 ning. Tschego hade ännu flera gester. Vid otålighet slog den 

 med handen i marken, och ett lifligt nickande betydde en glad 

 förväntan. Hos alla djuren tog sig en dröjande tvekan uttryck 

 på det sättet, att de refvo sig i hufvudet eller kliade sig på 

 kroppen (ej så okändt bland människor också). Vid stor för- 

 våning gapade de (dito). Ehuru de tack vare sorgfällig vård 

 alldeles saknade ohyra, var dock ett genomsökande af hvar- 

 andras pälsar på välkänd apmetod en konventionell vänskaps- 

 yttring. Man såg ibland, att de kysste hvarandra, men därvid 

 förde den ena öfver till den andras mun ett stycke tuggad 

 frukt. (Är detta kyssandets ursprung?). Skrattet var stumt 

 och gråtandet utan tårar. Då de voro mycket rädda, kastade 

 de halm öfver hufvudet eller höljde öfver sig med täcket, tyd- 

 ligen för att gömma sig (liksom små människobarn!) Munnens, 

 särskildt öfverläppens, mimik är ytterst utpräglad, mycket mera 

 än hos människor. 



Bruk af verktyg iakttogs egentligen blott så tillvida, att 

 de grepo stenar och kastade för sitt nöjes skull. Sultan tog 

 dock spontant, utan att någon lärt honom det, ofta en käpp, 



