BÖR EKORREN FRÄN SKOGSVARDSSYNPUNKT ANSES SOM »SKADEDJUR» ? I 79 



Om i tätare granbestånd äfven ingen ekorre funnes, som 

 tillgodogjorde sig öfverflödet af trädens frö, skulle tillgången 

 på nya, själfsådda plantor bli hvarken större eller mindre. Där 

 kommer nämligen fröet till ringa nytta, ty finge det ock sitta 

 orubbadt tills sol och vind fällde det till marken, och äfven om 

 det därstädes skulle gro, blefve den lilla plantan snart förkväfd 

 eller skulle föra ett tynande lif i brist på ljus och luft. 



I glesare bestånd, där det nedfallna fröet bättre kan komma 

 till sin bestämmelse att bilda en ny skogsgeneration, torde det 

 heller icke efter ett godt fröår uppstå brist på frö för själfsådd, 

 om också ekorrar där skulle uppträda i stor mängd. Ofta blir 

 ekorren till och med en ofrivillig såningsman, ty många af de 

 frön han blottar genom afgnagande af kottfjällen komma oskadade 

 nedsinglande och hamna här och där på marken. 



Ekorrens förekomst är för öfrigt mycket varierande. Vissa 

 år förekommer han massvis, andra åter mycket sparsamt, ja, 

 är stundom spårlöst försvunnen från hela landskap. 



Förutom skogsvårdsstyrelsen i Jönköpings län har ekorren 

 förvisso många fiender, som rätt eftertryckligt hålla efter honom. 

 Så förföljes han af räf, mård, hök, uggla, uf, m. fl., och dess- 

 utom lära sjukdomar ofta härja inom ekorrsläktet -- liksom 

 fallet är hos gnagare i allmänhet -- och betydligt reducera 

 stammen. 



Några anföranden och citat om ekorren af en del författare, 

 som äro väl förtrogna med företeelser inom djur- och växt- 

 riket, ber jag slutligen få andraga för att visa äfven andras 

 åsikter rörande ekorrens nytta eller skada i förhållande till 

 människan eller till hennes egendom. 



Så skrifver i »Fauna och Flora» (1910, haft. 4) märket E. L. 

 (prof. Einar Lönnberg), att han vid ett tillfälle vid undersökning 

 af de af en ekorre afbitna årsskotten funnit, att »hvartenda ett 

 dylikt skott var försedt med en gallbildning, orsakad af larver 

 till granlusen — Chermes abietis — men hvarje gren, i hvilken 

 en granlus suttit, var skickligt öppnad och invånaren borta, 

 troligen uppäten. Det fanns på trädet kvar en hel del dylika 

 Chermes-gallbildningar i orördt tillstånd, som ännu voro be- 



