BÖR EKORREN FRÅN SKOGSVÅRDSSYNPUNKT ANSES SOM »SKADEDJUR»? l8l 



djur är i besittning af», och dr Kolthoff säger sig gärna vilja 

 tillåta ekorren att »spisa sina vanliga rätter gran- och tallfrö, 

 frukter, nötter, ollon, svampar och växtknopp m. m., men att 

 han förgriper sig på fågelbon och ej ens nöjer sig med att af 

 okynne rifva ned dessa, utan äfven äta upp ägg och ungar, 

 det kunna vi ej förlåta honom.» 



I »Nordisk Familjebok» heter det om ekorren bl. annat: 

 »Den afbiter, isynnerhet af gran vid stundande fröår, en myc- 

 kenhet små kvistar för att åtkomma dess blomknoppar. 



Ekorren anses vara ett för skogen företrädesvis skadligt djur.» 

 Här säges således, att han anses vara företrädesvis skadlig, 

 men något direkt påstående göres dock icke. Det är just detta 

 ekorrens dåliga anseende jag i min ringa mån vill söka gifva 

 en annan bättre riktning. 



Den gamle hederlige Palmstruch gör i sin zoologi ett 

 häpnadsväckande meddelande angående ekorrens nytta, som 

 jag ej kan underlåta att citera, ehuru ej hörande egentligen 

 till saken. 



»I Hoffmans tid» — säger han — »gafs ett s. k. arcanum, 

 som brukades af Lindansare mot svindel, och bestod af pulvri- 

 seradt ekorrkött eller tillredt af djurets hjerna.» 



En annan af de äldre naturhistoriska författarne, frans- 

 mannen grefve de Buffon, hvars naturalhistoria »i sammandrag 

 för ungdom» utkom i svensk öfversättning i början af 1800- 

 talet, ber jag få för kuriositetens skull äfven anföra. 



I den nämnda lilla boken säges om ekorren: »Ibland alla 

 små djur är Ikorren en af de täckaste, qvickaste och vigaste. 

 Han har nervös kropp . . . Detta djurets seder äro oskyldiga, 

 dess böjelser milda. Han är hvarken rofgirig eller skadlig. 

 Det onda man kan förebrå honom är att äta ägg, då de kunna 

 öfverkommas, men han söker dem icke. Af naturen är han 

 snygg och utdunstar ingen vedervärdig lukt.»(!) 



Således idel goda egenskaper på ett undantag när — ägg- 

 ätningen. 



Under »den gamla goda tiden», på hvilken de tvänne sist 

 citerade författarne lefde, var man ej så kritisk som i vårtid; 



