1 82 FAUNA OCH FLORA 



ej heller ansågs skog på den tiden äga något större värde. 

 Helt visst födde sig ekorren då på samma sätt som nu och 

 förstod också skaffa sig nödbröd i form af småkvist vid trytande 

 tillgång på den hvardagliga födan. 



Men kulturen stod på en lägre ståndpunkt, människan var 

 då icke så girig på allt mellan himmel och jord som nu och 

 tog icke så minutiöst vara på »sina intressen». 



I vår tid är förhållandet helt annat. Man ser med grämelse, 

 att ett vildt djur förgriper sig på granskogens kvistskott och 

 räknar genast ut den ofantliga skada en hop ekorrar göra, då 

 t. ex. en enda kan på en timme skada så och så mycket, men 

 — man låter utan tvekan nötboskap, hästar, får och getter - 

 de kära husdjuren — trampa ned, afbeta och förstöra tusentals 

 redan uppväxta plantor af fur och gran. Det är den gamla 

 historien om grandet och bjälken! 



Låt den lille ekorren lefva utan att utfästa premier för 

 hans döda kropp, låt honom i lugn och ro förse sig med hvad 

 hans hemvist skogen kan erbjuda honom af sitt öfverflöd och 

 försök ej att skaffa oss ännu ett skadedjur, som bör utrotas. 

 Betänk, att ekorrarne kanske blott en gång på 10 å 20 år in- 

 finna sig i större mängd, men att de eljest under mellanliggande 

 period äro rätt klent representerade och då absolut icke göra 

 skogen någon skada. Låt oss slutligen icke genom mindre 

 välbetänkta åtgärder få tjufskytteskrået ytterligare ökadt. 



Om jag med detta mitt anförande till ekorrens försvar 

 skulle ha lyckats visa min lille klients oskuld rörande de grofva 

 förbrytelser mot skogen och dess tillväxt, för hvilka han an- 

 klagats, skulle det glädja mig. Det må sedermera vara dom- 

 stolens sak att formulera domen. Dock vågar jag — då det 

 som här är fråga om en dödsdoms afkunnande — erinra om 

 den gamla visa domareregeln — hellre fria än fälla. 



