Litteratur. 



Brehms Tierleben, Säugetiere, III Band. Von Ludwig Heck 

 und Max Hilzheimer. (722 pp.) 



Trots alla offer af olika slag, som de i det rasande världskri- 

 get invecklade folken fått vidkännas, och trots det att mången ve- 

 tenskapsidkare fallit i kamp för sitt fädernesland, fortgår det veten- 

 skapliga arbetet. Ett af de många bevisen härför är, att det präk 

 tiga verket »Brehms Tierleben» band efter band utkommer i sin 

 nya (4:de) upplaga. För en tid sedan blef äfven ofvannämnda del 

 tillgänglig. Den omfattar 6 af däggdjursklassens ordningar och 

 arbetet har så delats mellan de båda författarne, att Heck själf på 

 sin lott tagit hvalar, elefanter, hyraxar och uddatåiga hofdjur, under 

 det att Hilzheimer behandlat rofdjur och sirendjur. Bandet börjar 

 med rofdjuren, som af lätt insedda skäl kräfva dess största del 

 (42g sidor). De stora rofdjuren såsom lejon, tiger o. s. v. ägnas 

 särskildt utförliga skildringar med afseende på deras lefnadsvanor, 

 och naturligtvis meddelas där i regel fullt riktigt senare tiders erfa- 

 renhet, så att en hel del - af dessa vilddjurs nimbus aflägsnas. En 

 eller annan lucka kan dock påträffas, såsom då det uppgifves, att 

 inga egentliga människoätare förekomma bland Afrikas leoparder. 

 Våra Kongosvenskar ha dock i vissa fall förvärfvat en annan erfa- 

 renhet och på Riksmuseum finnes t. ex. skallen af en leopard, som 

 på en månad dödat en hel mängd negrer. Alla de viktigaste rof- 

 djursformerna skildras mer eller mindre utförligt, hvarvid dock af 

 utrymmesskäl artbegreppet tages tämligen kollektivt. Kapitlet om 

 hundarne har dock gjorts ganska omfattande och en mängd olika 

 raser beskrifvas och afbildas, framförallt de i Tyskland brukliga. 

 Förf. betonar alldeles riktigt, att vår »tamhund» säkerligen har ett 

 polyfyletiskt ursprung och att vilda hundformer i olika delar af 

 världen till olika tider och af skilda folk tämjts samt mer eller 

 mindre fullständigt domesticerats. De anförda europeiska tamhund- 

 raserna sammanställas i sju grupper. För en af dessa, som bl. a. 

 innesluter den pommerska spetsen, pintscher, terrier m. fl., antages 

 schakalen som stamform. Vindthundgruppen härledes från den 

 nordafrikanska Canis lupaster; de öfriga från vargar, hvarvid jakt- 

 hundsgruppen medelbart antages komma från »den lilla sydsvenska 

 vargen», ett begrepp, som dock förefaller något gåtfullt. Men re- 

 dan hos de gamla egypterna funnos jakthundar, som Hilzheimer 



