2 12 FAUNA OCH FLORA 



hökarne skulle vara mindre än de nordiska. Detta torde nog 

 möjligen i stort sedt vara riktigt, men storleksskilnaden mellan 

 de danska och dem, som hålla till t. ex. i Mälardalen, är ej så 

 särdeles utpräglad. Så kan t. ex. anföras, att tvenne unga 

 dufhökhanar (båda med fläckiga »byxor»), en från Stockholm 

 och en från Aske gård, Bro, blott ha en vinglängd af resp. 315 

 och 316 mm., d. v. s. enligt Lehn Schöler ungefär minimum 

 eller därunder för de nordiska dufhökarne eller ungefär lika med 

 genomsnittet för de danska. En dufhökhona från Aske (med 

 längsfläckade benfjädrar) har en vinglängd af blott 350 mm., 

 d. v. s. under Lehn Schöler's minimum för de nordiska och 

 under genomsnittet för de danska honorna. Ungefär samma 

 vinglängd har också den unga dufhökhonan från Leksand. 

 Vinglängden hos en rätt starkt rostfärgad dufhökhona från 

 Pajala är 365 mm., hvilket skulle vara under genomsnittet för 

 en nordisk och tämligen lika med maximum för en dansk duf- 

 hökhona. 



Allt detta visar, att variationen är större än hvad som 

 antagits, och mera material kräfves för frågans utredning. Vid 

 Riksmuseum (postadr. Vetenskapsakademien, järnvägsadr. Al- 

 band) mottagas därför med tacksamhet insända dufhökar lik- 

 som f. ö. äfven andra fåglar. 



