SVENSKA FORSKNINGSRESANDE FRÄN ÄLDRE TIDER 25 I 



ankrades vid Middelburg-ön; folket var vänligt och mötte fri- 

 modigt i sina kanoter. Den förste, som äntrade upp, hälsade 

 med den vanliga näsgnidningen och räckte fram som skänk 

 ett stycke Ava-rot, »som på Söderhafsöarna beredes till en 

 rusande dryck, och hvilken derföre lär bjudas såsom en fredlig 

 och vänlig välkomma liksom bränvin, punsch o. d. i Europa». 

 Att man befann sig på Vänskapsöarna var klart och tydligt. 

 »Ute på våra vandringar, omgifna af talrika folksamlingar, 

 märktes öfverallt jubel; stundom kysste man våra händer och 

 tryckte dem mot sina bröst. Man undfägnade oss med Cocos- 

 vatten, frukt o. d., bjöd oss ava-dryck; i korthet: allt var trak- 

 tering, vänskaps-betygelse, fröjderop och sång». Ön var här- 

 ligt beväxt och rikt odlad med väl skötta trädgårdar. »Frukt- 

 träden voro, utom Eugenia och Brödfrukten, en Citrus decu- 

 manus, som på en gång prålade med sina snöhvita täcka blom- 

 mor af orangelukt och frukt af sex tums diameter». Det är 

 den hollänska »pumpelmosen, läskande, ehuru icke attjemföra 

 med apelsiner». Kokospalmen är dock här som annars vikti- 

 gast. Redan dagen därpå fortsattes till Amsterdam- ön, där 

 man gjorde stora uppköp af »150 svin och dubbelt så många 

 höns, en myckenhet Pisang, Jams och andra rotfrukter». 



Alldeles utan törnen är dock ej lifvet ens på dessa gläd- 

 jens och fruktbarhetens öar. En »besvärande pest är en art 

 flädermöss af våra ikornars storlek, som uppfräta frukten för 

 infödingarne och utsuga deras blod». Sparrman skildrar, hur 

 han träffade dem i tusental i ett högt >Casuarin-träd, dels hän- 

 gande på deras vingar, dels på fötterna nedåt, så att vi i bör- 

 jan ansågo dem vara en myckenhet af frukter, som vexte på 

 detta träd». Oriktigt anser han dem tillhöra samma art som 

 de beryktade sydamerikanska vampyrerna, och han omtalar, 

 hur dessa »ganska lätt och nätt med deras hvassa tungspets 

 öppna åder på sofvande menniskor och djur, samt då tillika 

 med vingarna flägta en behaglig svalka att befordra sömnen, 

 som genom blodförlusten blifver ännu djupare och slutar med 

 döden». Han anser, att fruktan för detta sorgliga öde är or- 

 saken till att »husen på Wänskapsöarne äro så täta och fria 



