286 FAUNA OCH FLORA 



nyfödda ungarne voro klädda med en mjuk, ljusgul päls. 1 Modern 

 visade stor ömhet om sina ungar och for rasande mot burens galler, 

 om någon människa syntes henne för närgängen. Sannolikt är detta 

 första gången järf fortplantat sig i fångenskap. E. L. 



Ekorrar på fjällheden. 



Den för tillfället ovanligt rikliga förekomsten af ekorrar i Stock- 

 holms parker ger osökt anledning till en notis om en intressant 

 iakttagelse, som jag sommaren 1914 gjorde i Härjedalens fjäll- 

 trakter. 



Af särskild anledning hade jag af Svenska Turistföreningen 

 godhetsfullt erhållit tillåtelse att bebo föreningens hydda vid foten 

 af Helagsfjället, »Helagshyddan». Sammanlagdt en månads tid, för- 

 delad pä två månader, vistades jag där. Under denna tid hände det 

 två gånger med ett par veckors mellanrum, att i närheten af hyddan 

 en ekorre uppehöll sig. Första gången visade han sig den 22 juli 

 på en moränkulle utanför Helagshyddan (1,033 m - ö. h.) [se hg. 6, 

 sid. 55 i Fauna och Flora 1914L Andra gången var den 4 augusti. 

 Han uppehöll sig då nästan hela dagen uppe på taket af hyddan. 

 Ett försök att fotografera honom ledde ej till annat resultat, än att 

 han efter en stunds villrådighet hoppade ned på marken och sprang 

 nedåt Handölsån rakt mot det enda ställe i närheten, därhän kunde 

 komma öfver genom att hoppa på några stora stenar. Detta ger 

 mig anledning förmoda, att det vid båda tillfällena var samma 

 ekorre. Vid det första tillfället var jag ensam, vid det senare i 

 sällskap med tre andra personer. Ännu egendomligare är, att, då 

 jag den 19 juli i sällskap med tre personer (ej desamma som vid 

 nyssnämnda tillfälle) vistades på allra högsta toppen af Helagstjället 

 (1,796 m. ö. h.), såg en ekorre springa utmed kanten mot glaciären. 

 Då vi närmade, oss begaf han sig ned bland afsatserna på branten 

 ofvanför glaciären och försvann. 



Vid ett fjällugglebo i närheten af Östra Helagssjön funnos den 

 2 juli två illa tilltygade, relativt nyligen dödade ekorrar. 



Från Helagshyddan till närmaste del af trädgränsen är c:a 8 

 km., ty de fattiga björkruskor, som växa kring Nean på sträckan 

 mellan Helagsfjället och Njuomelstjarve, kunna knappt tagas med i 

 räkningen, då de utgöra ett isoleradt parti öfver den egentliga träd- 

 gränsen. Det är således en ovanligt lång sträcka, som de ofvan- 

 nämnda ekorrarna måst tillryggalägga på marken. 



Anledningen till dessa vandringar är ganska obegriplig. Nilsson 

 säger i sin Fauna: »I Norges dalbygder, t. ex. i Hallingdalen, träffas 

 han på sidorna af fjällen, så långt upp som skogen räcker . . . Helst 

 vistas han i höga träd, i hvilka han hoppar och klättrar med be- 

 undransvärd lätthet. Ned till marken stiger han sällan, om ej för 

 att söka sig föda, och då han tror sig vara säker för förföljelse». 

 — Enligt gamla allmogehistorier skulle ekorrarna hvart sjunde år 



1 Ar 1914 beskrefs i denna tidskrift (sid. 281) utseendet af några späda 

 ungar af järf från Gellivare. 



