10 FAUNA OCH FLORA 



hvaraf ett af Aconitum mätte 1,70 m., ett af Mulgedium 1,44 m. 

 samt ett ur samma bestånd taget gräs (Milium effusum) 1,66 m.! 

 Mellan Stormhatten och Mulgedium råder för öfrigt ett rätt 

 anmärkningsvärdt förhållande. Ehuru vidt skilda i systema- 

 tiskt hänseende likna de dock hvarandra frappant till storlek, 

 till blomställningens form och färg, kort sagdt till hela sin ha- 

 bitus. Om man därtill lägger, att de konstant förekomma till- 

 samman, ja, att man aldrig finner stora exemplar af Mulgedium 

 annat än just i sällskap med Aconitum, men däremot ofta 

 stora stånd af Stormhatten isolerade, har man svårt att ej häri 

 se något mer än en tillfällighet. Af de båda växterna är ju, 

 som bekant, Stormhatten ytterst giftig under det Mulgedium 

 förefaller — från växtätarsynpunkt åtminstone ganska 



matnyttig. Det är alltså tydligen denna som åtnjuter skydd 

 genom sin likhet med Stormhatten, och genom utfodringsförsök 

 har jag också funnit, att getter under det de absolut vägra att 

 vidröra lösa blad af Aconitum förtära, om också ej med syn- 

 nerlig aptit, blad och stänglar af Mulgedium. Ytterligare en 

 vecka har förflutit. Vi äro i början af augusti, högsommaren 

 är öfver, nätterna börja bli kalla och vid midnattstid tindrar 

 en och annan stjärna för en kort stund på den blekblå natt- 

 himlen. Floran är fortfarande yppig. Kampen mellan »de 

 gula» och »de röd-blå» är nu definitivt afgjord. Ett ögonblick 

 såg det ut, som om de förra, förstärkta genom Ranunculus re- 

 pens ■, Poientilla tormentilla och Melampyrum pra fniss och sil- 

 vaticum, skulle återvinna sin fordna öfverlägsenhet. Nu där- 

 emot äro Taraxacum, Trollius, Caltha och / lo/a biflora alla 

 definitivt ur leken, endast ranunklarne och Potentilla finnas 

 kvar af förra månadens gula hufvudstyrka. Förgäfves ha 

 Leontodon audumnale, ett par Hieraciumarter och Solidago virg- 

 aurea som sista reserv ryckt upp på den »gula» sidan. De 

 rödblå» äro nu, tack vare Rurnex acetosa 'rar alpina), den 

 ännu talrika Geranium silvaticum och framför allt de alltjämt i 

 rikaste blom stående Aconitum lyccoctonum och Mulgedium 

 alpinum, i öfvervägande majoritet. Den blå Myosoäs silvatica 

 sluter sig fortfarande till dem och Epilobium angustifolium. 



