32 FAUNA OCH FLORA 



döm om hans känslor, när han blir varse sin efterhängsne 

 kusin, som af hjärtans lust fråssar på det svårbevakade jakt- 

 bytet. I nästa ögonblick drabba björnarna åter samman, stri- 

 den är dock snart afgjord, den mindre nallen måste svårt ti 11 - 

 tygad åter rymma fältet. 



Under enviget söka lapparna att komma inom skotthåll, 

 men kampen afgöres så hastigt, att de ej hinna fram, utan 

 måste de i stället hastigt dölja sig för att söka få skott på den 

 återvändande segraren. När så denne efter alla utståndna 

 förtretligheter och vedermödor sakta lunkar tillbaka till sin 

 ren, troligen försjunken i tankar på den förestående måltidens 

 fröjder, känner han plötsligt en stickande smärta i hals och 

 bröst, hör samtidigt tvenne skarpa smällar och vig som en 

 katt snurrar han rundt för att se, hvarifrån anfallet kommer, 

 men ingen fiende synes till. 



Skrämd genom det ofattliga i detta anfall samt påverkad 

 af den varnande krutlukten söker han sin räddning i flykten. 

 Han hör ännu två smällar, känner kulornas anslag, hvarvid 

 han stannar, ryter vildt samt biter med smällande käftar efter 

 sin osynlige fiende, men snart vägrar musklerna sin tjänst, 

 och han sjunker rosslande ihop på den bloddränkta grusbädden. 

 Fjällkonungens saga är all. Af komedien blef en tragedi, som 

 regelmässigt slutade med hjältens död. 



Petter Kuoljok visade mig i somras den fällda björnens 

 skinn, hvilket var af brun, tämligen ljus färg, men af respek- 

 tabel storlek. 



En gammal björnskytt Petter Kurak från Njallaluokte har 

 berättat för mig om en helhvit (»snöhvit») björn, hvilken han 

 för omkring tjugu år sedan vid flera tillfällen sett i trakten af 

 Svaltjasfjället nära Vaisaluokte i Lule Lappmark. 



Min törsta tanke, då jag hörde den hvita björnen omtalas, 

 var att denne kunde vara en isbjörn, som på något drifisflak 

 hamnat vid Norska kusten och sedan sökt sig upp till de 

 nästan ständigt snötäckta högfjällen, men när Kurak bestämdt 



