Ett och annat om maneterna, 



Till planschen af blåklintsmanet i Förra ni 

 Af Hjalmar Östergren. 



nlandsbon, som för första gången kommer till 

 hafvet, t. ex. vid vår västkust, skådar där i 

 vattnet en djurvärld af helt annat slag, än den 

 lan känner från floder och sjöar. På bott- 

 nen löpa snabbfotade krabbor kors och tvärs 

 EULC^tr.J bland trögt krypande sjöstjärnor. Bryggornas 

 pålar bära på sin yta svampdjur och olikfärgade sjörosor, 

 medan deras inre gnages sönder af de egendomliga musslor, 

 som äro kända under namnet skeppsmask. På stenar och 

 klippor sitta i vattenbrynet skaror af strandsnäckor, blåmuss- 

 lor och för sina skärande skal fruktade hafstulpaner (balaner). 

 På grunda sandstränder smyga längs bottnen sandräkor och 

 ilundreungar, svåra att upptäcka för sin färglikhet med sanden 

 under dem nere i bottnen äga sandmaskar och sandmusslor 

 sitt hemvist. I de för böljorna vajande fälten af allehanda 

 vattenväxter, som af kustbefolkningen sammanfattas under 

 namnet tång, röra sig egendomliga fiskar bland räkor och 

 myriader af smärre kräftdjur; på tången klättra snäckor och 

 enstaka sjöborrar; äfven den mosslika beklädnaden på tången 

 visar sig vid närmare pröfning till stor del utgöras af djur- 

 kolonier. 



Bland dessa och talrika andra hafsdjur, som en hvar kan 

 lätt iakttaga utan särskilda anstalter, är det dock inga, som 

 ådraga sig så mycken uppmärksamhet som maneterna. 



