72 FAUNA OCH FLORA 



I motsats mot ofvan nämnda hafsdjur äro maneterna på 

 intet sätt beroende af bottnen, äga i det hela ingen varaktig 

 stad, utan drifva kring för vind och våg. De höra alltså till 

 »plankton». Under denna beteckning sammanfattar man som 

 bekant sådana växter och djur, som hålla sig sväfvande i 

 vattnet, men ha ingen eller ringa förmåga af själfständig rörelse, 

 hvarföre de äro prisgifna åt dettas växlande strömmar. 



Af de äkta planktondjuren är det inga, som kunna mäta 

 sig med maneterna i storlek och skönhet. Det är dock icke 

 sådana egenskaper, som mest bidragit till deras ryktbarhet. 

 Deras rykte är egentligen icke öfvervägande fördelaktigt. Vissa 

 arter bland dem kunna göra badning i fritt vatten så godt 

 som omöjlig, när de uppträda i större mängd, och äfven 

 fiskare vålla de skada och förtret. 



Deras obehagliga egenskaper angifvas redan af deras 

 namn, om detta rätt tydes. Ordet manet förefaller oss främ- 

 mande, är dock utan tvifvel ett gammalt nordiskt namn, som 

 ursprungligen lydt marnäta, d. v. s. hafsnässla. 1 Motsvarande 

 namn äga dessa djur i många andra språk (Urtica marina, 

 Ortie de mer, Söenelde o. s. v.) och i Skåne betecknas de, så- 

 som redan Linné omtalar, med namnet brännvablar. Eljes är 

 en till maneterna hörande art vid vår Östersjökust känd under 

 namnet sjökalf, 2 som ju icke tyder på brännande egenskaper. 

 Dessa äro ock hos den arten mycket svagt utvecklade. 



Ehuru maneterna sålunda äro starkt uppmärksammade både 

 af kustbefolkningen och af tillfälliga kustbesökare, äro de till sin 



1 Ordet mar, som i skilda former (mare, mer, Meer) i flere språk betecknar 

 haf, äger som bekant i en del sammansättningar denna betydelse äfven i svenskan 

 t. ex. marso, maso eller marsvin (tumlare), marrisp, martorn (vissa hafsstrands- 

 växter), mareld (hafvets af en del planktonorganismer betingade lysande). For- 

 men näta i stället för nässla finnes fortfarande i en del dialekter (t. ex. i Väster- 

 götland . Denna förklaring af ordet manet gafs redan på 1700-talet af den norske 

 naturforskaren Pontoppidan, som angifver, att det i Norge förekommer under 

 formen manäte. 



2 Ordet kalf, som återfinnes äfven i det danska namnet Vandkalv, är må- 

 hända en förvrängning af samma djurs tyska namn, Qualle. Om så detta namn 

 får förbindas med verbet quellen (svälla), skulle det, liksom den engelska benäm- 

 ningen jellyfish, kunna härledas från en annan karakteristisk egenskap hos mane- 

 terna, nämligen den geléartade konsistensen. 



