74 FAUNA OCH FLORA 



polyp. Från bägarens rand växa fram ett antal fångsttrådar, 

 som infånga näring (små planktonorganismer) och föra denna 

 ned i bägarens hålighet, hvilken utgör djurets mage. I följd 

 liäraf tilltager polypen i storlek, kan i många fall t. o. m. bilda 

 knoppar från sin nedre del, hvilka utväxa till nya polyper. 

 När den nått en längd af bortåt 1 cm.; börjar polypen snöra 

 af sig på tvären i skifvor, hvarigenom den får en viss likhet 

 med en hög på hvarandra uppstaplade tallrikar. Efter hand 

 lösas emellertid skifvorna af, den öfversta först och så den 

 ena efter den andra, och föra sedan ett själfständigt lif, under 

 hvilket de utvecklas till maneter af vanligt utseende. Den kvar- 

 varande nedre änden af polypen synes, enligt iakttagelser i 

 akvarier, någon gång kunna fortlefva, ånyo växa ut till en 

 fullständig polyp och nästa år gifva upphof till en ny kull af 

 maneter. I regel torde dock dessa polyper dö, sedan skifvorna 

 frigjorts. 



Maneterna förete sålunda en s. k. generationsväxel. Den ena 

 generationen är de fastsittande polyperna, hvilka på könlös väg, 

 genom delning, alstra maneter eller som de äfven kallas medusor. 

 Dessa, som utgöra den andra generationen, gifva genom kön- 

 lig fortplantning upphof till en ny polypgeneration, hvarefter 

 de dö bort. Då maneterna alstras under en bestämd årstid 

 och sedan lefva blott några få månader, blir deras uppträdande 

 inskränkt till vissa årstider, något olika för olika manetarter. 



Maneterna hafva visserligen icke fullt sa enkel byggnad 

 som polyperna; hufvuddragen torde dock lätt kunna åskådlig- 

 göras med tillhjälp af textfigurerna af öronmaneten och plan- 

 schen af den till brännmanetsläktet hörande blåklintsmaneten 

 - jag inskränker mig i beskrifningen om maneternas bygg- 

 nad hufvudsakligen till, hvad som gäller om dessa former. 



Den egentliga kroppen hos en manet eller medusa utgöres 

 af en hvälfd, rundad skifva, som är tjock i midten, men tun- 

 nare mot kanten, hvarföre öfversidan blir tämligen starkt kon- 

 vex, undersidan svagare konkav eller nästan platt» Midt på 

 undersidan sitter munöppningen, vanligen i spetsen på ett kort, 

 fyrkantigt munrör. Från munnens 4 hörn utgå lika många 



