ÖSTERGREN: 1 ii OCH ANNA! OM mani ii i 7; 



ligger emellertid denna hålighel tätl intill skifvans undersida, 

 så att dess tak blir vida tjockare än dess golf. raket eller 

 skifvans ofre parti bildas ai etl tjockt gelélagei hvai Fasthel 

 och elasticitet vanligen Förhöjas därigenom, att del genom- 

 drages af elastiska trådar, som stundom förbindas med hvar- 

 andra till ett nätverk och då kunna göra geléel nästan bi 

 artadt. I livad fall som helst är del detta lager, som gif- 

 ver skifvan dess fasthet och låter den efter hoptryckning 

 taga sin form. Däremot har det tunna lager, som bilda 1 

 vans undersida, under maghålan, att bringa till stånd man 

 rörelser. Här finnes nämligen muskulaturen, mestadels I 

 ende af ringformigt, parallellt med skifvans omkrets förlöpande 

 muskeltrådar, dock äfven utsändande knippen till randflikarna. 

 När denna muskulatur träder i verksamhet, kommer, som vi 

 lätt förstå, hela skifvan att ändra form ungefär pa samma -ätt 

 som ett uppspändt paraply, när det till hälften fälles ihop. 

 Formförändringen framgår föröfrigt bäst af bilderna: fig. 2 

 framställer en öronmanet med slapp muskulatur, nästan platt 

 utbredd skifva; däremot är blåklintsmaneten afbildad i det 

 ögonblick, då klockans kant dragés ihop och randflikarna böjas 

 ned genom musklernas sammandragning. 



Vid sammandragningen kommer vattnet under skifvan att 

 delvis drifvas undan, men tillika får tydligen maneten själf lik- 

 som en stöt, som för den fram ett stycke. När så muskula- 

 turen slappnar, bredes skivan åter ut genom gelélagrets elasti- 

 citet, för att i regel strax ånyo sammandragas af en ny muskel- 

 kontraktion. På detta sätt simmer maneten iväg med skifvans 

 hvälfda öfversida främst. Då maneterna emellertid, med ledning 

 af sitt jämnviktssinne, i regel intaga sådan ställning, att de 

 vid simningen föras rakt eller oftast snedt uppåt, blir resultatet icke 

 någon afsevärd ställförflyttning, utan blott att de hälla sig 

 sväfvande på en passande nivå, än uppe i ytan, än på något 

 större djup, det senare särskildt under perioder, då ytvattnet 

 i följd af för låg salthalt eller för hög värmegrad icke tilltalar 

 dem; när de vilja sänka sig mot djupet, upphöra de helt enkelt 

 med sina simrörelser. 



