ÖSTERGRIN: ill OCH ANNA! OM MANETERNA 



I själfva verket har samma mening tidigare gjorl sig gäl- 

 lande bland våra zoologer. Och nar artskillnaden tillslut biel 

 uppmärksammad, trodde man, att var blå manet vore identisk 

 med en, som beskrifvits tian Engelska kanalen och södra 

 Nordsjön under namnet Cyanea lamarcki. Men denna skiljer 

 sig från C. capillata väsentligen blott genom sin blå färg, som 

 täcker äfven skifvans öfversida, under del att vår art utta nog 

 icke är blå, men alltid företer andra och långt viktigare -kil]- 

 aktiglieter. Då denna icke kunde återfinnas i nyare arbeten 

 om medusorna, syntes det, som skulle den aldrig hafva be- 

 skrifvits. Till slut befanns det dock, att så skett redan 1809 

 genom den särskildt som botanist mycket betydande svenske 

 naturforskaren O. Swartz i det af J. W. Palmstruch utgifna 

 verket »Svensk Zoologi». Genom att binda dennes namn vid 

 en af den nordiska djurvärldens skönaste medlemmar har 

 Swartz gjort en välförtjänt honnör för en man, som gjort 

 mer än de flesta för att hos en större allmänhet sprida kun- 

 skap om vår fauna och flora. 



När nu Cyanea palmstruchii dragés fram ur 100-årig 

 glömska, framställes hon i en bild som vida öfvergår den, 

 »Svensk Zoologi» meddelar. Härför ha vi att tacka fru justitie- 

 rådinnan Astrid Gullstrand f. Forssell, hvilken under förra 

 sommaren hade vänligheten för »Fauna och Flora» afmåla detta 

 djur efter lefvande modell och härigenom föranledt mig att som 

 text till bilden skrifva denna uppsats, samtidigt med att en 

 notis om den tämligen oväntade förökningen af våra Cyanea- 

 arters antal inflyter i en facktidskrift. 



Den verkliga Cyanea lamarcki Pér. & Les., hvars egen- 

 skaper jag ofvan i förbigående berört, har jag erhållit i ett 

 par exemplar vid Kristinebergs zoologiska station (intill Fiske- 

 bäckskil). Den enda utom dessa 3 från Atlanten kända 

 Cyanea-arten, C aretica Pér. & Les., som tillhör Amerikas ost- 

 kust och Norra ishafvet, lär vara träffad äfven vid norra Norge. 

 Denna art torde vara den största bland alla maneter; skifvan 

 skall bli ända till 2 meter bred och fångsttrådarna 40 meter 

 långa! Sådana jättemaneter omtalas dock blott från Amerika. 



Fauna och Flora 1909. Haft. 2. 



