86 FAUNA OCH FLORA 



Den vid Sveriges kuster mest spridda maneten är emel- 

 lertid ingen bland Cja/^a-arterna, utan öronmaneten Aurelia 

 aurita (L.). Denna förekommer nämligen icke blott vid väst- 

 kusten, utan äfven i största delen af Östersjön, ända upp till 

 Åland och Finska viken, är föröfrigt spridd längs alla euro- 

 peiska kuster, och en form från Amerikas ostkust anses af 

 många författare vara samma art. Öronmaneten börjar upp- 

 träda i maj samtidigt med den vanliga brännmaneten, och an- 

 träffas liksom denna ännu långt fram på hösten. 



Där båda dessa maneter förekomma, synes dock öron- 

 maneten hafva sin egentliga blomstringstid på försommaren, 

 då den kan uppträda i stora skaror, om än icke som bränn- 

 maneternas på hösten. Senare på sommaren taga dessa helt 

 öfverhanden, så att öronmaneterna bli sällsynta. Det förefaller, 

 som skulle den fruktansvärda Cyanea capillata äta upp eller 

 äta ut sina konkurrenter, såväl svagare former bland de egent- 

 liga maneterna som äfven andra medusor. Och öronmaneten 

 hör afgjort till de svagare, såväl i fråga om geléets konsistens 

 och muskulaturens utveckling som beträffande brännförmågan, 

 hvilken t. o. m. är mindre än hos blåklintsmaneten. 



Storleken är vanligen 5 — 15 cm. (mindre i Östersjöns 

 bräckta vatten), undantagsvis ända till 30 cm. eller något där- 

 öfver. Färgen är svagt blåaktig eller rödaktig, eller saknas 

 helt. Skifvan företer 8 grunda inskärningar för randkropparna 

 (Se fig. 2 och 3!). Längs de rundade flikarna mellan dessa 

 sitter en frans af talrika, men korta och tunna fångsttrådar. 

 Munarmarna äro smala, och maghålan utsänder direkt, utan 

 bildning af fickor, trånga kanaler, som i kanten förbinda sig 

 med hvarandra till en ringkanal. Den veka byggnaden, ten- 

 taklernas svaghet och den ringa brännförmågan samman- 

 hänga tvifvelsutan med, att denna manet när sig blott af smärre 

 planktonorganismer. 



Under höstmånaderna uppträda vid Bohusläns kust stun- 

 dom exemplar af ännu ett par skifmaneter, som egentligen 

 höra hemma i Nordsjöns sydligare delar. Den ena af dessa är 

 så egendomlig, att den trots sin sällsynthet ådragit sig fiskar- 



