Y. SJÖST1 dt: GRANTG w i 



på morgonen tågat ned trän den zool. stationen på Kilimand- 

 jaros sydvästra sluttning genom infödingarnas välskötta farmar, 

 där bönfälten lyste violetta af sin rika blomsterskrud, i 

 vadat Sanyafloden och fortsatl på stäppen nedanför Kilimand- 

 jaros västra sida; ett vildsvin hade nyss fälts och marschen 

 gick vidare till trakterna kring floden Kirarågua, där grant- 

 gazeller, thomsongazeller, koantiloper och ofta gnu och zi 

 hade sina favoritlokaler. Länge behöfde vi ej hellei vänta, 

 innan en flock grantgazeller visade sig betande bland del I 

 tufviga gräset, och ditåt styrde vi våra steg. Deras vackra isa- 

 bellgula, under hvita dräkt med ett stundom (ej hos de gamla 

 hanarna) tydligt framträdande mörkt band mellan ryggen* 

 bukens mjuka färger, lyste vackert i den klara solen, och de 

 böjda, med upphöjda ringar försedda hornen gåfvo det stolt 

 burna hufvudet ett i hög grad präktigt utseende, dar djuren 

 vid vårt annalkande lyssnande stodo och blickade åt oss. Men 

 för jägaren är det ej nog att på afstånd beundra de vackra 

 djuren, då samlingarna vänta på sin skörd, en kula far genom 

 luften och kommer hjorden att flyende störta bort öfver stäppen, 

 kvarlämnande en bock som byte. 



Nu blef det de svartes tur att aktivt deltaga. Åmesi, min stän- 

 dige jaktkamrat, var först framme för att medan blodet ännu 

 flöt varmt i ådrorna göra snittet öfver djurets strupe, utan 

 hvilket han som muhammedan ej vågade förtära köttet. För 

 att ej förstöra strupens hud måste han dock uppskära denna 

 varsamt längs midten och sedan afskära de innanför varande 

 blodkärlen. Det är märkvärdigt att se, huru fast de svarta 

 muhammedanerna fasthålla vid dessa religiösa bruk, och huru 

 dessa simpla män långt ute i ödemarken, där ingen annat än 

 Allah kan kontrollera deras görande och låtande i dessa styc- 

 ken, hellre svälta än att äta en enda bit, som ej blifvit slaktad 

 under antagna former. De från bärget medförda wadschagga- 

 männen, som med förkärlek förtära djurens inälfvor såsom de 

 största läckerheterna, utryckte den rykande lefvern, som de 

 på stället sväljde i stora stycken, så att blodet rann kring 

 munnen. Den fällda gazellen, hvars tyngd genom inälfvornas 



