98 FAUNA OCH FLORA 



Makarne träffas ofta tillsammans i boet, och detta äfven utom 

 fortplantningstiden , åtminstone under vintern. Jag har en gång an- 

 träffat två hanar och en hona i samma bo, samt midt under par- 

 ningstiden flera gånger två hanar i bästa sämja i samma bo, men 

 aldrig två honor tillsammans. 



Vid jakt å ekorre är det ofta mycket svårt att få honom att 

 lämna boet. Hvarken slag på trädet eller häftiga ruskningar kunna 

 drifva honom ut, och enda utvägen är då, att en person klifver 

 upp till boet och kör ut honom, eller också kan detta äfven åstad- 

 kommas, om man har till hands en stång, med hvilken man från 

 marken kan nå upp i boet. Är honan med i boet, har jag alltid 

 märkt, att hon först ger sig ut; om detta varit beroende på en till- 

 tillfällighet eller därpå, att hon är mera skygg än hanen, kan jag 

 emellertid ej afgöra. Om man lyckas att utan buller närma sig boet, 

 finnes emellertid ett sätt att utan besvär få ut honom. Man be- 

 höfver endast skrapa lätt på stammen eller afbryta små kvistar, då 

 han genast beger sig ut. Befolkningen vill hålla före, att denna 

 lättrörlighet skulle bero på en nedärfd skräck för mården, och denna 

 åsikt kan möjligen hafva fog för sig. 



Som ekorrens föda vintertiden häruppe mest består af barr- 

 trädsfrö, så behöfver han ej, i likhet med ekorren i södra Sverige 

 samla vinterförråd; dock brukar han ganska mycket på hösten samla 

 svamp och fastkila där och hvar i granklykor för att hafva tillgång 

 till under vintern. Då i år är brist på både kottar och blom- 

 knoppar och svamp förra hösten, tillfölje den starka torkan, före- 

 kom endast sparsamt, vore synnerligen intressant få veta magkon- 

 tentans beståndsdelar hos de öfversända exemplaren. Under sista 

 lemmelåret fann jag i ett ekorrbo 4 st. lemlar. Huru dessa kom- 

 mit dit, 1 och för hvad ändamål de voro där, är svårt att yttra sig 

 öfver. Jag har emellertid träffat gamla ekorrskyttar, som påstå, att 

 de sett ekorrar förtära möss. 



Från gamla tider, då ekorrskyttet var mera allmänt än nu, 

 fortlefver en gammal sed, som jag äfven vill omnämna. Under 

 goda fröår utgöres ekorrens föda hufvudsakligen af barrträdsfrö. 

 Magen med dess innehåll (den s. k. ekorrkimen) har då ett hvitt 

 och aptitligt utseende samt frisk lukt, och brukade skytten, då han 

 om kvällen vid den öppna spisen flådde sina ekorrar, att fastsmeta 

 sina »kimar» vid den heta spismuren, där de fingo sitta tills de 

 blefvo väl genomstekta, hvarefter de åtos. Af egen erfarenhet kan 

 jag intyga, att anrättningen är ren och njutbar. Har ekorren för- 

 tärt svamp ar maginnehållet svart samt har frän lukt som ej retar 

 aptiten. 



För dem, som skjuta ekorren för förtjänstens skull, är detta 

 året ett goår, då priset nu är 50 öre pr skinn, men tillgången är 

 ringa. 



Vindeln den 15 mars 1909. Karl Gram. 



1 Någon roffågel hade ej kunnat praktisera dem in genom den trånga öpp- 

 ningen, och själf hade de ej kunnat ta sig upp till boet. 



