!~ FAUNA OCH FLORA 



ska sitt rof för att betaga detsamma all möjlighet till mot- 

 stånd i striden. Gräflingen var dock tor tung för denna manöver. Ett 

 annat sätt måste tydligen uttänkas. Utan att våga släppa sitt fasta 

 bett i gräflingens nackskinn, började då hunden draga sig baklänges 

 nedåt strandsluttningen, allt under förtvifladt motstånd från gräf- 

 Efter ett ögonblicks tvekan vid strandkanten drog sig p< »in- 

 tern med sin börda ut i vattnet, tills han cirka fyra meter från 

 stranden nått tillräckligt djup, då han nedtryckte gräflingen under 

 vattenytan och formligen dränkte honom. När hunden märkte att 

 allt motstånd upphört, drog han gräflingen med sig baklänges till 

 stranden och upp på land, nu törst släppande sitt tag. Allt detta 

 skedde man anmaning eller ingripande från förvaltare Håkanssons 

 sida samt utfördes sa raskt, att herr H. ej hann fä tag i någon stör 

 eller dylikt för att därmed påskynda stridens åtgörande. Gräflingen 

 \ar ett ovanligt stort och tungt djur. Då hunden förut vi>at flera 

 prof på godt omdöme, torde man få antaga, att hans egendomliga 

 satt att aflifva gräflingen var följden af något slags öfverläggning. 

 Till hundens historia hör, att han var tämligen oemottaglig för 

 syr <h1i därför visade sig oduglig till jakt. 

 Laxå dm 14 april 1009. 



Sune Sahlin. 



Öfvervintrande flyttfåglar. 



Det torde vara ovanligt, att en svala öfvervintrar i Sverige. 

 Sa har dock skett vid Karmansbo bruk i Västmanland, där en 

 svala - arten uppgifves icke — stannade kvar i ladugården, lif- 

 närande sig af dar i mängd öfvervintrande flugor. Hon var före- 

 mal for det lifligaste intresse från ladugårdspersonalens sida. Om- 

 sider matte do< k födan blifvit otillräcklig, ty en morgon tidigt på 

 en tarm- svalan död. 

 Ehuru det allt emellanåt lär inträffa att starar öfvervintra i 

 Sverige, vill jag dock berätta, att artisten E. Zoir i Almedal inne 

 varande vinter iakttagit en stare, som dagligen besökte hans fågel- 

 bord for att där tillsammans med mesar och nötväckor stilla sin 

 hunger med utlagd talg. 



i den 1 4 april 1909. 



Sune Sahlin. 



Vinhergssnäckan. 



Med anledning af en notis i första häftet af fauna och Flora 

 att Vinbergssnäckan visst icke allestädes går 

 ti", där den inplanteras. I parken vid Laxå herrgärd, som med 

 hänsyn till fuktighet och andra förhallanden borde fylla snäckans 

 alla anspråk, hafva do. k tvä under senare åren utförda inplante- 

 Lgit alldeles tel. Hvarje gäng hämtades ett femtiotal 

 snäckor frän Borg vid Valdemarsvik, där snäckan mycket ymnigt 



