SM \ u I ■: I Ml DDE1 \\M N T 5 i 



förekommer. Djuren syntes på den nya platsen må väl på alla sätt. 

 Äggläggning skedde och snäckorna skaffadi ■ »ti vinter 



kvarter i jorden, iindei trädrötter o s. v. Första vintern öfverlefde 

 endasl två eller tre exemplar, hvilka dock snarl försvunno, antag 

 ligen ett rol för kråkorna. Al vnglel synt< spår. Andra 



försökel utföll om möjligt ännu sämre, i del atl samtliga snäckor 

 omkommo under vintern. Laxå ligger på Tiveden, där klimai 

 ganska hårdt. Antagligen har tjälen natt snä< korna i deras vinter- 

 gömslen. 



Det skulle vara af intresse att kanna de platser i Svei 

 Vinbergssnäckan med frafngång inplanterats. Med rätl eller 

 anses hon ju införd till vårt land af munkar under medeltiden. 

 Kanske förekommer hon ännu vid någon af de gamla klosterrui 

 nerna? Till ofvan nämnda egendom Borg har hon kommit från 

 Fågelvik i Kalmar lan. Snäckan förekommer också vid Drottning 

 holm, äfven sä vid några herrgårdar i Skåne. Där hon går väl 

 till, blir hon lätt besvärlig genom för stor ymnighet. Vid Borg 

 plägar man söka minska antalet genom att hvarje år efter regnväde] 

 plocka samman en eller annan säck full och dränka dem i hafvel 



Laxå den 14 april 1009. 



Sune Sa hl 1 /:. 



Öfvertaliga bröstvårtor hos en ekorre. 



Vid dissektion af en ekorrhona förliden sommar befanns bröst- 

 vårtornas antal vara åtta. Mjölkkörtlarna voro vid alla väl utveck 

 lade. Då Lilljeborg i sin fauna säger, att ekorren har två par brösl 

 vårtor, har jag ansett saken vara värd ett omnämnande. 



Ossiaii Dahlgren. 



Korsnäbbunge i snö. 



Vid ordnandet af gamla anteckningar finner jag bl. a. en liten 

 uppgift om Loxia pityopsittacus daterad Grönsinka 8 mars 1905 

 och då händelsen därvid förefaller mig mycket egendomlig vill jag 

 med hjälp af minnet söka ge en liten bild däraf. 



Som vintern 1904 — 1905 i dessa trakter, inre Gästrikland, var 

 rik på korsnäbbar af bägge arterna sysselsatte jag mig mycket med 

 att insamla skinn af den bland samlare rätt eftersökta större arten. 

 Oaktadt det ej var s. k. tallfröår förekommo dessa fåglar enstaka 

 och i mindre sällskap nästan öfverallt inom grof skog och å hyggen 

 med kvarlämnade fröträd. Enstaka voro de merendels försiktiga, 

 då de däremot i flock kunde vara oförlåtligt dristiga. Sa lyckades 

 det mig vid ett tillfälle att med slangbåge, ett redskap som är för- 

 träffligt, då man önskar oskadade småfåglar, plocka ned tre st. stora 

 korsnäbbar efter hvarandra ur ett sällskap, som nyfiket beskadade 

 hvarför kamraten fick så brådt ned, men därefter genast återgick 

 till näringarna. 



