K. LÖNNBERG, NÅGRA FYND AF SUBFOSSILA VERTEBRATER 265 



nog att lämna benen in situ och lossat en större lerklump, 

 hvari de lågo. Denna lerklump ombyggdes sedan försiktigt 

 med en låda och inpackades, så atl allt i bästa skick framkom 

 till Riksmuseum några dagar senare. 



Fyndplatsen var belägen på åkaren Jönssons tomt vid 

 Sjögatan i Sundsvall och enligt af stadingenjör Aberstén 

 benäget verkställd afvägning låg skelettet »på en nivå af 1, 20 

 m. öfver medel vattenstånd». 



Det material, hvari skelettet befanns inbäddadt, utgjordes 

 af hvarfvig lera, ganska mörk till färgen med smala grågula 

 mellanränder. En del skikt voro ända till 5 mm. mäktiga, de 

 flesta dock endast omkring 3 mm. 



Vid på Geologiska Undersökningen benäget upprepade 

 gånger företagen slamning anträffades, såsom af Dr Munthe 

 konstaterats, inga diatomaceer i denna lera. Detta synes tyda 

 på rent glacial natur. 



Sedan lerklumpen med skelettet framkommit till Riksmu- 

 seum, skedde framprepareringen så noga och försiktigt som 

 möjligt. Detta arbete försvårades visserligen genom lerans 

 seghet och vissa bens stora bräcklighet, men så godt som alla 

 ben eller rester af dylika, som funnos inneslutna i lerklumpen 

 torde ha räddats. De flesta kunde också med försiktighet lös- 

 göras, hvarefter de rengjordes med sprit och preparerades 

 med schellaklösning för att ej falla sönder vid torkningen. 



När friprepareringen hunnit så långt, att det plan, hvari 

 de flesta benen lågo, barlagts, visade sig den situation, som 

 fig. 2 företer. En del ben, som stucko upp i öfverliggande 

 lager ha borttagits. Men följande ben låta urskilja sig. Till 

 höger nedtill en fot (vänster) och tillhörande tärs; därframom 

 en tibia och femur. Till vänster om dessa bäckenet och ned- 

 till till höger en rad tåfalanger af höger fot. Till vänster framåt 

 om bäckenet synas en ulna och radius (höger) och framom till 

 höger om dessa en humerus (vänster) och till höger om den 

 en radius af samma sida (tillhörande ulna och en fingerfalang 

 hade redan vid framgräfningen kommit lösa). 



Större delen af ytplanet mellan benen hade ett ockrafär- 



