III. I Ull I ., OM PLANKTON OCH ÄMNESOMS VTTNINGEN I II \1 \ I I 273 



sa ringa grad, att de för förflyttning äro beroende af vind och 

 strömmar. Plankton inom kustområdena kallas neritisk plank- 

 ton i motsats till oceanisk plankton, hvilken tillhör de öppna 

 hafven. Den är talrikast i de öfre diaphana vattenlagren men 

 aftager gradvis ner möt de största djupen, där ständigt mörker 

 råder. 



Plankton inbegriper en oöfverskådlig, för oss hell enkelt 

 ofattbar mängd af organismer från stora, genomskinliga, vackert 

 färgade maneter, siphonophorer, kam maneter, salpor och andra 

 manteldjur till de minsta, encelliga växt- och djurorganismer, 

 hvilka endast med hjälp af nutidens starkaste förstoringar 

 kunna iakttagas. Dessa, de minsta organismerna, hvilka utgöra 

 den egentliga »urnäringen» i öppna sjön, och hvilka således 

 hafva en oerhörd betydelse, alldenstund nästan hela ämnesom- 

 sättningen i hafvet hvilar på dem, förtjäna att behandlas sär- 

 skildt för sig i en följande afdelning af mitt föredrag. Det 

 synes mig nämligen, att flera skäl tala för att först några o:d 

 ägnas åt planktondjuren, hvilka såsom kolsyreproducerande 

 och syrekonsumerande förbruka urnäringen i hafvet. 



Tidt och ofta berätta resande naturforskare om oerhörda 

 skaror af djur, som mött dem under deras färd öfver ocea- 

 nerna, och de kunna ej nog prisa det hänförande, praktfulla 

 skådespel hela hafvet, så långt ögat når, erbjuder, då deras 

 fartyg under mörka, tropiska nätter banar sig väg genom 

 skaror af millioner och åter millioner organismer, hvilka sprida 

 ett så starkt fosforescerande ljus, att, såsom Hackel säger, 

 hela oceanen liknar ett gnistrande eldhaf. Studer, som deltog 

 i Gazelle's världsomsegling 1874 — 1876, omtalar också, att han 

 ute på hafven mött dylika skaror af djur, bland hvilka p> ro- 

 somor, stora cylindriska kolonibildande manteldjur, afgåfvo ett 

 så starkt sken, att man med deras hjälp under mörka nätter 

 kunde urskilja bokstäfverna i en bok. Hensen, som tagit till 

 uppgift att studera ämnesomsättningen i hafvet, mötte i augusti 

 1885 mellan Hebriderna och Rockall en dylik oöfverskådlig 

 djuranhopning, i hvilken en praktfull hydromedusa, Aglantha 

 digitalis, förekom i så otrolig mängd, att han genom stickprof 



