III. Illl.ll. OM PLANKTON OCH ÄMNESOMSÄTTNINGEN ! Il\l\ll j X ; 



denna allmänna regel blifvit iakttagna, ehuru inan ej är i 



stånd att förklara dem. Under »Nationals ■, plankton-expedi- 

 tion i Atlanten fångades med slutbar vertikalhål talrika i 

 plar af en encellig, blåsformig alg, Halospcera viridis, pa ett 



djup af mellan 2,200 meter och 1,030 meter. Vid tern upp- 

 repade håfningar frän samma djup erhöllos alltid lefvande 

 exemplar af denna alg. Huru den kan lefva och assimilera 

 i fullkomligt mörker är en olöst gata, när man vet att den 

 uppträder massvis i de öfre, belysta vattenlagren, lin km 

 förmodar, att ljuset från djuphafvens fosforescerande djur 

 skall vara tillräckligt för assimilationsverksamheten, men detta 

 kräfver bevis. Mindre underligt är det då, att man pa stora 

 djup anträffar massor af ljusskygga bakterier, ty i saknad af 

 assimilerande färgämnen torde dessa lifnära sig af frän hats- 

 ytan nedsjunkna, i upplösning stadda organismer. 



Den egentliga »urnäringen> är sålunda att söka sa godt 

 som uteslutande i oceanernas öfre, diaphana lager ned till 

 500 meters djupet, där det aphotiska området tager vid. Också 

 öfverenstämma alla uppgifter däri, att just detta är alstrings- 

 härden för en oändligt rik florer af encelliga, oansenliga växter, 

 hvilka i talrikhet öfverstiga planktondjuren många gånger om. 

 Här är alltså den »urnäring» tillfinnandes, hvaraf oberäkneliga 

 skaror af simmande och kringdrifvande djur dagligen hämta 

 sin näring, och det lider intet tvifvel därom, att det är just 

 dessa små växtorganismer, hvilka födas, lefva och dö ute i 

 hafven, som hafva den allra största betydelse för ämnesom- 

 sättningen i de öppna oceanerna. 



Jag har förut visat, att planktondjuren hafva förvärfvadt 

 sig en utpräglad förmåga att tillpassa sig för ett lefnadssätt 

 i öppna sjön. Hos planktonväxterna saknas ej heller en dylik 

 tillpassningsförmåga, om den ock ej är så i ögonen fallande 

 som hos de förra. Grundprincipen är här, att en stegring af 

 cellens förmåga att hålla sig svarvande uppnås. Detta synes 

 säkrast kunna vinnas, om cellkroppens specifika vikt så nära 

 som möjligt närmar sig det omgifvande vattnets. Emellertid 

 torde det vara odisputabelt, att cellen i och för sig själf är 



