HASTAR MED OFVERTALIGA TAR 103 



Wennerholm och Bergman, som beskrifva och afbilda (fig. 4) 

 ett af Bergman förfärdigadt preparat af en öfvertalig tå likaledes 

 pa insidan af högra framfoten hos ett föl. Denna tå var helt 

 liten och räckte ej längre ned än till midten af hufvudtåns 

 första tåben, men den bestod af tre tåben, skilda af tydliga 

 leder, och var fästad på det inre, fullständigt utvecklade stilett- 

 benet. En sträcksena fanns, som fäste sig på framsidan af 

 alla tre tåbenen, och på baksidan funnos äfven böjsenor, men 

 det oaktadt synes denna tå ha varit föga rörlig, enär den — att 

 döma af afbildningen (Wennerholm, fig. 122) före prepareringen 



med undantag af den lilla spetsiga hofven har varit inne- 

 sluten i samma hud som närliggande del af foten. 



Bergman 1 påpekar frånvaron i detta fall »som vanligt vid 

 sådana fall af atavistisk polydaktyli» af den s. k. sporren, ett 

 hornutskott i »hofskägget eller hårbeklädnaden i spetsen af 

 mellanfotens nedersta, bakom första tåleden (af hufvudtån) ut- 

 skjutande parti. I det af mig observerade fallet var däremot 

 en dylik liten hornvårta på ofvannämnda ställe för handen af 

 ungefär samma storlek som på den andra framfoten men be- 

 tydligt mindre — blott omkring hälften så stor — än mot- 

 svarande bildning på bakfötterna. Jag omnämner särskildt 

 detta förhållande, enär det ej synes gifva stöd åt det af några 

 författare gjorda antagandet, att nämnda hornbildning skulle 

 utgöra ett rudiment af de till de försvunna andra och fjärde 

 tårna hörande, ursprungligen skilda, men sedan sammansmälta 

 hofvarna. Mot detta antagande talar ju äfven denna bildnings 

 läge långt ned i fotens midtlinje. Anmärkningsvärd är emeller- 

 tid sporrens frånvaro i de flesta fall af polydaktyli. Men fråga 

 är, huruvida icke sporren helt enkelt skulle kunna betraktas 

 som en skyddsinrättning vid gåendet på ojämn mark, då denna 

 del af foten lätt kommer i beröring med marken. I händelse 

 af polydaktyli kan denna skyddsinrättning tänkas blifva öfver- 

 flödig, enär den eller de öfvertaliga hofvarna kunna göra samma 

 tjänst som sporren, som därför ej kommer till utveckling. Att 

 den det oaktadt i det af mig iakttagna fallet blifvit utvecklad, 



1 Svensk veterinärtidskr. 1902, s. 209. 



