Smärre meddelanden. 



Vårfågelns djärfhet. 



Rörande vårfågeln har Fauna och Flora innehållit många in- 

 tressanta notiser, och nedan anförda episod torde måhända äfven 

 förtjäna att bevaras från glömskan. Den försiggick en vinterdag vid 

 Dagsholm i Dalsland för bortåt 50 år tillbaka, men står det oak- 

 tadt ännu fullt lefvande för mitt minne. 



Jag var då — 9 ä 10 år gammal — ute pä småfågelsjakt med 

 pil och båge och smög mig inom håll för en gulsparf, som satt i 

 en större hasselbuske vid själfva kanten af parken, inifrån hvilken 

 jag kom. Fågeln träffades af pilen, men dog ej omedelbart, utan 

 flaxade snedt ned mot den öppna marken, där den blef liggande i 

 snön. Jag skulle just springa fram för att taga den, då till min 

 öfverraskning en annan fågel, till synes föga större än gulsparfven, 

 slog ned på denna och flög bort med densamma tätt tryckt in- 

 till kroppen. Den som blef flat det var jag, och jag förstod ej 

 alls hvad det var för en fågel, som frånröfvat mig bytet; min far, 

 som annars alltid brukade slå upp »Nilssons fauna» för att upplysa 

 •oss om hvad det gällde, kunde ej denna gång gifva säkert besked. 

 Att det ej var en sparfuggla, visste jag, ty sådana hade både jag 

 och min äldre bror nedlagt med pil. Först flera år senare förstod 

 jag, att det måste varit en vårfågel. Möjligen hade den lurat på 

 gulsparfven innan jag kom, men i alla fall var det ju djärft af den- 

 samma att så nära en människa slå ned på sitt rof. I fråga om 

 det sätt, hvarpå detta bortfördes, måste gulsparfven hafva gripits 

 med både näbb och klor, ty annars skulle den hängt ned, hvilket 

 icke var fallet. Hvad som nämligen genast förundrade mig och som 

 ännu lifligt står för mina ögon var att gulsparfvens kropp var tryckt 

 tätt intill den främmande fågelns, och detta kunde ej skett, om den 

 ej fasthållits med dennes såväl klor som näbb. 



Jag har sedan dess haft tillfälle att iakttaga vårfågeln under en 

 vinter vid Alnarp i Skåne, där den var mycket skygg, så att man 

 ej kunde tänka på att komma den inom håll. Den hade sitt huf- 

 vudkvarter i en pilvall mellan två åkerfällt, där den i grenklykorna 

 hängde upp de möss, som den lyckats döda och ej genast förtärde. 

 Någon af densamma dödad fågel såg jag däremot ej. 



A. G. X. 



