FAUNA OCH FLORA 



Massai-landet i tyska och britiska Ostafrika. Den typiska rasen 

 af Burchells kvagga har dock äfven den blifvit utrotad. De 

 öfriga hithörande formerna (Wahlbergs, Chapmans, Selous, 

 Grants o. a. kvaggor) skilja sig sinsemellan genom smärre olik- 

 heter i strimmigheten och dess utbredning, tillvaron af svagare 

 mellanstrimmor o. s. v. Men till sin kroppsform, öron, hofvar 

 o. s. v. likna de kvaggan och bilda en grupp med den. Själfva 

 mönstret i strimmigheten är också alltid lika, så till vida, att 

 strimmorna på buksidorna baktill böja sig uppåt och bakåt, så 

 att de gå öfver länden parallellt med ryggstrimman. De egent- 

 liga zebrorna, som ha längre öron och små hofvar såsom ås- 

 nor, ha på länden ett särskildt mönster af korta tvärgående 

 strimmor mellan ryggbandet och det öfversta breda bandet, som 

 från ljumsken böjer sig bakåt mot svansroten. Det sålunda 

 uppkomna strimmönstret på korset, som af engelska zoologer 

 benämnes »halstret», är mycket karakteristiskt för zebrorna i 

 motsats mot kvaggorna. Zebror finnas utom i Kaplandet, där 

 de som sagdt äro nästan utrotade, i Damaralandet och Angola. 

 En tredje typ af strimmiga hästdjur, som träffas i Abyssinien 

 och Somalilandet, är Grevy's zebra. Denna har mycket talri- 

 kare och smalare strimmor öfver hela kroppen, men särskildt 

 äro de smalare på korset, där de liksom utgå från ryggstrim- 

 man och sedan omedelbart böja sig bakåt i smala koncentriska 

 bågar. Grevy's zebra har stora, breda, hårfransade öron, men 

 äfven rätt stora hästliknande hofvar, hvilket tyder på ett från 

 de andra båda arternas afvikande lefnadssätt, och att denna 

 sistnämnda form är mera ett låglandsdjur. Grevy's zebra anses 

 oftast såsom den ursprungligaste af de strimmiga hästdjuren 

 med afseende på teckningen. En egenskap, som äfven tillkom- 

 mer denna djurart och som väl äfven torde få anses vara af 

 ursprunglig natur, yppar sig däri, att hos fölet den korta stånd- 

 manen fortsätter från halsen längs ryggen ända till svansroten. 

 Denna ryggman eller ryggkam försvinner sedan, men den mörka 

 strimma längs ryggen, som allmänt förekommer hos hästdjur 

 af olika slag, torde få betraktas såsom ett minne af den. 



