Kvaggan (Equus quagga Gmelin). 



(Se färgplanschen.) 



Här de hvita först kommo till Sydafrika funno 

 de där ett synnerligen rikt djurlif hvimlande 

 på grässlätterna. Antiloper och zebror af flera 

 olika slag, bufflar, giraffer, elefanter, noshör- 

 ningar o. s. v. utgjorde ett lätt byte för de med 

 eldvapen utrustade européerna och de tänkte 

 ej heller på att hushålla med naturens rikedomar. Följden ble- 

 också den vanliga. Djurart efter djurart utrotades. Den intresf 

 santa blåbocken ( Hippotragus leucophceus) tog slut redan på 

 1790-talet 1 och sedan ha de undan för undan vandrat samma 

 förintelsens väg, den ena arten för och den andra efter, Kap- 

 giraffen, den hvita noshörningen, kvaggan m. fl. Några såsom 

 (den egentliga) zebran, brokbocken (Damaliscus pygargus), den 

 hvitsvansade gnun, (den äkta) Kapbuffeln och Kapelefanten lefva 

 i ett ringa fåtal kvar i reservationer eller på enskild inhägnad 

 mark, men deras öde att dö bort kan väl knappt återhållas 

 mer än en kortare tid, när det redan gått så långt. 



En af de största af de förluster, som Sydafrika lidit genom 

 denna sköfling af djurlifvet, vållades genom kvaggans utrotande. 

 I mångfaldiga tusenden ströfvade den omkring i Kapkolonien 

 Orange Riverkolonien och västra Griqualandet, men på 1850- 

 och 1860-talen skötos hjordarne ned till sista djur af boerna 

 blott för hudens skull. Troligen voro de alldeles utrotade om- 

 kring 1860 i Kapkolonien men i Orange Riverstaten lefde några 

 kvar måhända in på 1870-talet. Resande naturforskare t. ex. 



1 Nu finnas däraf blott fyra exemplar i museerna i Stockholm, Leiden, Paris 

 och Wien. 



