66 FAUNA OCH FLORA 



sammanfogade små bensköldar. Äfven svansen var bepansrad 

 men tillika var den hos en del hithörande former så utrustad, 

 att den måste ha fungerat såsom vapen. Hos Dcedicurus, som 

 synes kunna ha uppnått en längd af 12, fot var svansen i spet- 

 sen utvidgad till en plattad klubba beklädd med knölar och ett 

 mindre antal stora stråliga benskifvor, hvilka man antager hos 

 detta släkte liksom hos ett annat Panochthus ha burit hornar- 

 tade tornar. 



Ett slags skyddsvapen är den buskiga svansen hos stink- 

 djuren, då den hjälper till att sprida den outhärdliga stinkvät- 

 skan, som genom sammandragning af en kraftig muskel ut- 

 sprutas ur de vid anus belägna körtlarne genom tvenne papill- 

 formigt framskjutande öppningar. 



Äfven i de otaliga fall, då svansen tjänstgör såsom flugvifta, 

 är den ju ett skyddsvapen för att förjaga visserligen små, men 

 icke dess förty mycket besvärliga och understundom till och 

 med farliga fiender. Det är egentligen hos en del af de stora 

 med hofvar eller klöfvar försedda däggdjuren af olika ordningar, 

 som svansen tjänar detta syfte. I regel har den för detta än- 

 damål vunnit en speciell utbildning. Ofta är svansen i ändan 

 hoptryckt, så att själfva spetsen är liksom plattad till en liten 

 skifva, som längs kanten är tvåsidigt besatt med styfva borst. 

 En dylik veritabel flugsmälla bär elefanten, en del noshörningar, 

 vårtsvin och penselörade svin i Afrika o. s. v. Sålunda åter- 

 finnes hos tre vidt skilda grupper af klöfbärande djur samma 

 slags svansutbildning. En annan mycket vanlig form på den 

 som flugvifta använda svansen är den, som vi så väl känna 

 till från våra boskapsdjur, d. v. s. med en tofs eller kvast af 

 förlängda hår i svansspetsen. Samma typ återfinnes äfven hos 

 gaur, gayal, bufflar och andra närsläktade vilda boskapsdjur 

 samt hos en del stora antiloper, såsom oryxantiloper, sabel- 

 antiloper {Hippotragus), elandantiloper (Tanrotragus) m. fl. hos 

 giraffer och okapi etc, men äfven hos enhofvade såsom åsnor 

 och zebror. Ibland är svanstofsen ej så skarpt afsatt utan för- 

 längda hår växa äfven högre upp på svansens baksida såsom 

 hos koantiloperna eller hartebeestformerna (Bubalis). Från 



