E. LÖNNBERG, SVANSENS BETYDELSE OCH ANVÄNDNING 



59 



På ett synnerligen märkligt sätt använda de redan en gång 

 nämnda Anomalurus-arterna sin svans, förutom det bruk af 

 den som ofvan omtalats. De ha den nämligen till stöd vid 

 trädklättring. Detta kan ske därigenom, att den i öfrigt lång- 

 håriga, buskiga svansen på undersidan vid basen har ett par 

 rader stora fjäll med utstående hvassa spetsar, hvilka tjäna så- 

 som spärrhakar, då svansen tryckes mot trädstammen (se fig. 6). 

 Man skulle med anledning af denna egendomliga inrättning 

 kunna kalla dessa djur »fjällsvansekorrar». De i träd klätt- 

 rande myrkottarne (Manis) (fig. 7) äro långsvansade och för- 



Fig. 5. Jättekänguru. 



sedda med skarpa ofta trespetsade fjäll, hvilka kunna spärras 

 ut och göra god tjänst som stöd vid klättring. Svansfjällen 

 tränga in i hvarje ojämnhet på trädstammen och stödja djuret 

 så bra, att det kan släppa taget med framfötterna och böja 

 kroppen bakåt och svänga den hit och dit uppburen blott af 

 bakbenens grepp och svansens spärrfjäll. 



Hos många olika däggdjur hörande till de mest skilda grup- 

 per har svansens spets utvecklats till ett griporgan, som är 

 ytterst värdefullt för djuret. Det är hufvudsakligen eller ute- 

 slutande klättrande djur, som blifvit begåfvade på ett dylikt 

 sätt. Hos trädklättrande pungdjur är gripsvans en vanlig före- 



