sm VRRE MEDDELAN] U N 47 



men stannade, och stod vid skottets afiossande på omkring 50 m. 

 stilla vändande högra bogen mot mig. Skottet riktades mot för- 

 eningen mellan bog oc h hals. Vid skottet gjorde han ett högt luft- 

 språng och försvann in i ett snärje, hvarifrån han strax därefter 

 kom ut först i traf sedan i gående. Som det redan var ganska 

 skumt på kvällen hade jag ej kunnat afgöra om det var en spets- 

 bock eller äldre sådan, ej heller kunde jag på grund af skymningen 

 och skymmande buskar l afgöra om han haltade eller ej efter skottet. 

 Efter allt att dömma borde emellertid bocken vara svart skadskjuten 

 och följande morgon gjordes allt för att finna honom med letning 

 och med hjälp af fågelhunden, men utan resultat. Härtill kan dork 

 hafva bidragit, att skogen delvis är fylld med tätnin gar af al, hassel 

 och ungbok, som hafva stor utsträckning och äro nästan ogenom- 

 trängliga. 1 alla händelser synes det mig ganska sannolikt, att det 

 är denna skadskjutna bock, som nu blifvit fälld och i så fall torde 

 den hastiga läkningen vara anmärkningsvärd. 



G. Gartz 

 Kapten. 



En rörd rom 



sköts midten af december 1909 vid Boserup i Skåne. 



Bändel korsnäbbar 



ha denna vinter visat sig flerstädes i vårt land, och åtskilliga exem- 

 plar ha skjutits t. ex. i Jönköpingstrakten i oktober och november, 

 i Upsalatrakten i november och december, i Jämtland (Stafre) i 

 midten på november. 



Redan den 18 /g sköts en bändelkorsnäbb, som var i sällskap 

 med vanliga mindre korsnäbbar i en trädgård i utkanten af Gäfle 

 af hr B. Dybeck. Den ifrågavarande bändelkorsnäbben var en 

 ung hane. 



Elefantens själfkänsla. 



Den engelske majoren A. G. Leonard omtalar i ett nyligen 

 utgifvet arbete följande lilla episod, som är ganska betecknande 

 för elefanternas lynne. Händelsen tilldrog sig den 26 dec. 1S78 

 vid Sid-i-Bolan under en marsch mot Kandahar och majorens dag- 

 boksanteckning härom lyder ungefär på följande sätt. Elefanterna 

 retade mig i dag. Tre stycken voro förspända för en kanon, som 

 en af dem ledigt kunde ha dragit, om han blott velat, men hvarken 

 lock eller pock från mahutens (förarens) sida kunde förmå dem att 

 göra någon ansträngning. De ville helt enkelt ej draga. Om det 

 nu berodde på envishet eller lättja, har jag ej klart för mig, men 

 jag förmodar det sista. Jag tog en småsten och kastade på den, 

 som stod mig närmast. Han kände det väl ungefär så mycket som 



1 samt afståndet. 



