3° 



FAUNA OCH FLORA 



Intressant är den observationen, att, när en groda af 

 nämnda slag från marken hoppar mot något högre föremål, 

 — ett hopp som kan vara 40 — 50 cm högt — antager hon 

 icke sväfställning och blåser ej upp sig. Frambenen hållas 

 då sträckta framåt och bakbenen rätt bakåt, ty vid ett dylikt 

 hopp skulle en fallskärm ej göra någon nytta. Bäst kan man 

 iakttaga sväfställningen, då grodan företager sitt hopp från 

 någon höjd. Siedlecki har sett grodor hoppa från mer än 

 3 m. höga buskar och ned på marken. Hoppets riktning är 



Fig. 1. Flygande groda i sväfställning (efter Siedlecki). 



till en början horisontal och förlöper sedan i en kurva, som 

 träffar marken i spetsig vinkel. Härigenom skakas kroppen 

 ej så mycket, då den träffar marken. 



Flyggrodorna kunna äfven förändra fallriktningen, såsom 

 Siedlecki genom upprepade experiment öfvertygade sig om. 

 Han lät t. ex. en groda falla från en höjd af 5 m. och fann 

 då, att hon slog några kraftiga slag med bakfötternas simhud 

 utbredd och därefter genast intog sväfställning, hvarefter hon 

 seglade iväg och föll ned till marken i spetsig vinkel. 



Fallskärmsinrättningen är tydligen af stor nytta för gro- 



