E. LÖNNBERG, »DE FLYGANDE» GRODORNA 27 



längs kroppen och svansen. Ormarnes byggnad tyckes ju ej 

 tillstädja dem att företaga några sådana »flygfärder». Dock 

 finnas verkligen äfven representanter af denna grupp, som ej 

 äro alldeles vanlottade. För några år sedan kom en under- 

 rättelse från Ostindien, att några där i träd lefvande ormar 

 på sätt och vis gjorde skäl för namnet »flygormar» ungefär 

 lika bra, som man talar om »flygande» ekorrar. Dessa ormar 

 förstå nämligen, att till en viss grad spänna ut refbenen åt 

 sidorna och draga in bukskinnet mellan dem, så att hela krop- 

 pen blir som en platt ränna. I beskrifningen förliknades hela 

 ormkroppens gestalt med ett klufvet bamburör, då djuret be- 

 redde sig till att »flyga». Befann sig ormen uppe i en träd- 

 krona och hotades där af någon fara, sköt den fart längs en 

 gren ut i luften, sträckte kroppen rak och spände den på så- 

 dant sätt, som ofvan anförts. Tack vare denna konkava form 

 bars ormen till en viss grad upp af luften och gled fram och 

 ned i en båge i stället för att falla rätt ned. Det finnes äfven 

 »flygande» grodor och dessa ha varit längre kända. Den be- 

 römde engelske naturforskaren Wallace beskref t. ex. 1869 

 en flygande groda från Borneo och huru den, då den gjorde 

 sina hopp, använde såsom fallskärm den stora simhud, hvar- 

 med såväl fram- som bakfötterna äro försedda. En del orik- 

 tiga föreställningar om dessa grodor ha dock insmugit sig i 

 litteraturen och det var därför välkommet, då helt nyligen en 

 polsk naturforskare Siedlecki lämnade en lefnadsskildring 1 af 

 ett par »flygande grodor, som äro hemma på Java, Polype- 

 dates Rhacophorus) reinwardti och P. leucornystax. Isynnerhet 

 den förstnämnda af dessa båda visade sig vara allmän i trak- 

 ten kring den ryktbara botaniska trädgården Buitenzorg och 

 jämförelsevis lätt att studera. Om kvällarne hördes där deras 

 ljud, som erinrade om de europeiska löfgrodornas, och i det 

 klara månskenet kunde deras rörelser iakttagas, och äfven 

 med visst besvär några exemplar infångas. Vid närmare un- 

 dersökning visade sig hanar och honor vara något olika. De 

 förra voro mindre och smärtare, men med större ögon och i 



1 Biol. Centralblatt Bd. XXIX. 



