E. LÖNNBERG, SVANSENS BETYDELSE OCH ANVÄNDNING 25 



som de öfriga stjärtpennorna, men så småningom pilla fåglarne 

 själfva bort fanet, så att fjäderspolarne bli bara en sträcka och 

 blott i spetsen bära en »flagga» liksom hos den nyss omtalade 

 Tanysiptera i en annan världsdel. 



Ofta bär fåglarnes stjärt en färgteckning, som ej är 

 synlig, när fågeln är stilla utan först framträder da den breder 

 ut stjärten till flykt. Detta beror därpå, att de mellersta stjärt- 

 pennorna, som ligga öfver och täcka de yttre, ofta ha en min- 

 dre i ögonen fallande färg än de sistnämnda, hvilka först komma 

 till synes vid stjärtens utbredning. Exempel härpå erbjuda 

 rödstjärten och blåhaken, hvilkas stjärt ej ådrager sig uppmärk- 

 samhet då fåglarne sitta stilla men glimmar roströd, när de 

 flyga. Än vanligare är, att de yttre pennorna ha större eller 

 mindre hvita märken. Exempel på dylikt träffas bland pip- 

 lärkor, sparfvar, finkar och otaliga andra fåglar. Sådana teck- 

 ningar har Wallace kallat igenkänningstecken och signaler. 



Den egendomligaste funktion, som stjärten har hos fåglarne 

 är väl, när den användes som ljudinstrument såsom hos becka- 

 sinerna. Stjärtens yttre pennor, till olika antal hos olika arter, 

 äro smalare än midtpennorna samt styfva och elastiska. När 

 nu en enkelbeckasin under sin flykt plötsligt sänker sig på ett 

 visst sätt, komma dessa pennor i vibration och framkalla det 

 egendomliga gnäggande läte, som gifvit fågeln namnet »horsgök» 

 d. v. s. hästgök. 



Att fåglar, som ej kunna flyga, skola ha starkt reducerad 

 stjärt, om denna ej såsom hos pingvinerna fått en annan upp- 

 gift att fylla, ligger i öppen dag. Det är sålunda intet märk- 

 värdigt att strutsfåglar, kivis o. s. v. sakna den hos fåglarne 

 typiska stjärtbildningen. Däremot är det mera anmärknings- 

 värdt, att det äfven finnes fåglar med flygförmåga, hos hvilka 

 stjärten är alldeles rudimentär, nämligen doppingarne och de 

 sydamerikanska tinamufåglarne. 



(Forts.) 



