2 O FAUNA OCH FLORA 



men som i spetsen bar en hudflik, hvilken säkerligen utgjorde 

 ett ypperligt styre vid snabba vändningar under flykten. 



Den mest egendomliga funktionen, som svansen har hos 

 reptilierna, är väl dock, då den bildar ett själfstympningsorgan, 

 som offras, för att djuret själft skall kunna sätta sig i säkerhet. 

 Sådan själfstympning (autotomi) är dock en helt vanlig förete- 

 else hos geckoödlor, 1 ormslår, scincider, vanliga ödlor m. fl. 

 Hos dylika ödleformer är svansen så spröd, att den genast går 

 utaf, då någon fiende, hvem det må vara, griper tag däri. 

 Svansstumpen stannar i fiendens våld, under det att ödlan 

 själf kilar i väg. Effekten af detta skydd blir än större då, 

 såsom ofta är fallet, svansen är annorlunda och grannare 

 färgad än kroppen. Då inbjuder eller lockar den ju så att 



Fig. 9. Rhamphorliviichns från Krittiden. 



säga till angrepp på sig själf, och ödlans vitala delar bli så- 

 lunda skyddade. Vissa Lvgosoma-arter ha t. ex. en vacker, 

 högblått färgad svans under det att kroppen är svartaktig 

 eller brun. Griper man nu tag i den blåa svansen, så går 

 den ögonblickligen utaf och faller till och med i regel sönder 

 i flera stycken, som hvar för sig våldsamt vrida och kasta sig 

 liksom i konvulsioner. Medan nu ödlans fiende, förbluflad 

 öfver detta fenomen, betraktar dessa blåa svansstumpar, hinner 

 ödlan vanligen attt gömma sig och försvinna ur sin fiendes 

 åsyn och sålunda rädda sitt lif. En ny svans växer sedan ut 

 i den förlorades ställe färdig att göra tjänst i en annan dylik 

 kritisk belägenhet, men man kan dock på fjällbildningen se, 



1 Hos geckoödlor, som lefva på sandig mark, i öknar, är dock svansen ej 

 spröd utan mera hufvudsakligen ett rörelseorgan. 



